Олександр Михайлюта

ВІДКРИТТЯ
МИКОЛИ
РУДЕНКА
Дослідження присвячене публіцистичній творчості видатного
українського мислителя, літератора, правозахисника, Героя України,
лауреата Шевченківської премії, дійсного члена Української вільної Академії
Наук (США) Миколи Даниловича Руденка (1920 - 2004). Наукова робота
охоплює основні праці М.Руденка в царині публіцистичної думки - «Енергія
прогресу», «Гносис і сучасність», статті в періодиці та авторські програми
на радіо «Свобода», а також автобіографічну книгу «Найбільше диво -
життя». Автор показує громадянську позицію М.Руденка, його складний
шлях в інтер’єрі жорстокого XX ст. як послідовного борця за справедли-
вість, як геніального дослідника школи фізичної економії на засадах ан-
тропокосмізму. Превентивна публіцистика М.Руденка - це глибокий аналіз
першопричин тупикового напрямку розвитку СРСР («Капітал» К.Маркса)
та розмисли щодо місця і ралі України в світі зокрема і людини у Всесвіті
взагалі, це окреслення ідеї гармонії з Природою, що дозволить подолати ви-
клики XXI століття. Нариси з економії М. Руденка привернули увагу акаде-
міка А. Сахарова і доктора військових наук, генерала-правозахисника П.
Григоренка, а керівництво СРСР у 1977р. означило твори аналітика, про-
видця і мислителя як антирадянські та запроторило його на сім років у
концтабір та на п’ять років у заслання. Бо неуки і кар’єристи сприймали
його як єретика. Книга якраз і виявляє силу думки і наукових передбачень
М.Руденка, що базуються на вченні Піфагора «Бог є Природа. Природа є Бог», проти догматизму і партійної бюрократичної системи, яка не могла не зазнати катастрофи. Адресується журналістам, політикам, посадовцям, які накреслюють плани життя країн, економістам, філософам, студентам та викладачам у галузі масових комунікацій, усім, хто чув про Миколу Руденка та хоче дізнатися більше про його діяльність.
ВСТУПНЕ СЛОВО РАЇСИ РУДЕНКО
О.О. Михайлюта майстерно володіє пером, ціка-
во викладає свої думки і цілком правильно тлумачить
формулу енергії прогресу та об’єктивно оцінює твор-
чість і громадську діяльність видатних діячів культури, і
Миколи Руденка зокрема.
Критикуючи інертність українських можновлад-
ців та закликаючи їх зосередити увагу на аграрному
секторі економіки і на поширенні знань про енергію
прогресу в засобах масової інформації, школах, вищих
навчальних закладах тощо, автор книги «Відкриття Ми-
коли Руденка» демонструє глибоке розуміння причин
кризи в суспільстві та в державній економіці. Розуміє
необхідність свободи в суспільстві та синтезу наукових
досліджень в різних галузях, без чого не може бути ні
гармонії зі Всесвітніми законами природи, ні прогресу.
Праця заслуговує на увагу широкого кола читачів.

Раїса Панасівна Руденко (1939) - дружина і соратник М.Д. Руденка,
секретар Української Ґельсінської Групи, підтримувала контакти з А Са-
харовим і П.Григоренком після ув’язнення чоловіка, була засуджена кому-
ністичним режимом до п’яти років концтаборів, нині - секретар
Наукового товариства імені Сергія Подолинського, нагороджена орденом
«За мужність» І ступеня.

ВІД АВТОРА
Древні римські мудреці говорили: «Sapere aude!» -
відважся бути розумним. У часи, коли безпечніше було
мовчати, а ще безпечніше разом із мільйонами про-
світлених «ученням марксизму-ленінізму» радянських
трудящих беззаперечно підтримувати внутрішню і зов-
нішню політику компартії і з радісними очима вигуку-
вати єдиноправильні здравиці «Слава КПРС!», « Хай
живе великий Ленін!», «Партія - наш рульовий»... здат-
них на опір масовому ідеологічному психозу в СРСР
знаходилося небагато. Микола Руденко відважився бути
розумним. Витоки його відваги - у матриці здорового
селянського роду, що передалася з праукраїнських іс-
торичних глибин. Як відомо, по маминій лінії гілка його
роду сягає буремної епохи запорозької вольниці.
Життєва дорога Миколи Руденка була встелена
майже суцільним глодом. А він продирався крізь терни'
до Всесвіту. Він пізнав темниці Світобудови, дещицею
яких устиг поділитися з сучасниками. Сумно, що сучас-
ники здебільшого не сприймали його думок і теорій,
оскільки половина їх була зашорена «червоними» шо-
рами радянського тоталітаризму, а інша половина, на-
ділена пільгами і підгодовувана всілякими пайками,
пильнувала за рештою радянського народу, щоб не дати
зазеленіти найменшому пагонові інакомислення. Про-
голошуючи на папері рівність і братерство, система не
тільки не розвивала і не утверджувала демократичні
цінності, а навпаки - жорстоко переслідувала кожного,
хто посмів би публічно сказати правду про стан речей
у «імперії зла»: політичні в’язні, безгосподарність, тех-
ногенні аварії на виробництві, загибель сотень солда-
тів у мирний час, екологічні катастрофи, нестача про-
дуктів харчування, розквіт хабарництва у вищих еше-
лонах партії і держави, вкорінення блатних стосунків у
всіх сферах управління, правоохоронних органів, ра-
дянської торгівлі, медицини, освіти і навіть культури...
Про свободу слова і преси взагалі не йшлося. Десятками
років від нас приховували навіть ті офіційні документи,
які СРСР на міжнародній арені для підтримання влас-
ного позитивного іміджу визнавав, а то й підписував. У
цьому - глибокий цинізм і зневага політичної комуніс-
тичної верхівки до зігнаних силою у так званий соціа-
лістичний табір народів. Країна Рад, якою так пишався
у своїх публіцистичних творах великий пролетарський
письменник Максим Горький, перетворилася на без-
межну казарму, де «все - під контролем» зловісної і зна-
віснілої структури КДБ. А тим часом у розвинених кра-
їнах, які наша доблесна пропаганда називала загни-
ваючим капіталізмом, громадяни жили набагато краще
за радянських «вічних будівників комунізму», жили і жи-
вуть під захистом Європейської конвенції з прав лю-
дини, стаття 10 якої гласила і гласить: «Кожна людина
має право на свободу виявлення поглядів. Це право
включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одер-
жувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання
держави і незалежно від кордонів...»(Рим, 4.ХІ.1950).
Одним із перших повстав проти гнітючої дійс-
ності, лицемірства і невігластва правлячої верхівки
СРСР український письменник і мислитель Микола Ру-
денко. Радянська імперія, казав він, убиває землю. А вби-
ваючи землю, не можна не вбивати людей. Пророче,
гостро і страшно.

Я мислю - значить я живу!
Р. Декарт
Не перо пише, а розум
Українське прислів'я
Fiat lux*
СВІТЛО ІСТИНИ
Lux veritatis – світло істини (лат.) Цим висловом
коротко можна означити творче кредо Миколи Руденка
як публіциста, котрий створив неперевершену науко-
во-популярну книгу «Енергія прогресу» про відкриття
абсолютної вартості; книгу, яка розшифровує облудні
теорії класиків марксизму; книгу про Силу Моносу -
тобто Силу Всесвіту; книгу віри у торжество справед-
ливості. Ніхто не досягнув такого високого професій-
ного рівня в аналітичному осмисленні економічних і
суспільно-політичних процесів минулого для пошуку
відмінного від тупикового шляху розвитку людства.
Тому його публіцистика - превентивна. У Миколи Ру-
денка - оригінальний погляд на становище суспільства
в конкретному історичному розрізі, точні відповіді на
сакраментальне запитання, яке тяжіло як над князями
першопрестольного золотоверхого стольного града
часів Київської Русі, так тяжіє і над нинішніми Прези-
дентами - «що робити?».
Превентивність публіцистики стає предметом ви-
вчення синергетиків - як відповідь на стереотипи лі-
нійного мислення, особливо в постарадянських краї-
нах, де упродовж майже століття безроздільно панували
«марксистсько-ленінські підходи» в науці, громадсько-
політичному житті, засобах масової комунікації за
умови жорсткої наскрізної цензури. Нагадаємо, що аб-
солютно всі друковані ЗМК від столичного журналу до
* хай буде світло (лат.)
колгоспної багатотиражки, від літературно-худож-
нього до вузькопрофесійного видання містили девіз
«Пролетарі всіх країн, єднайтеся!», і вже цим визнача-
лася тема та ідея кожної публікації. Микола Руденко в 60
-	70-х роках минулого століття написав оригінальні,
абсолютно відмінні від тогочасної партійної публіцис-
тики праці «Економічні монологи», «Енергія прогресу»,
«Гносис і сучасність», про які з гордістю за вітчизняну
науку XX сторіччя можна сказати, що вони з’явилися на
стику багатьох наук - економії, філософії, історії, пси-
хології, астрономії, теології та ін. і продемонстрували
характерні для синергетики властивості: самоорганіза-
ція від конкретної особи - до самоорганізації суспіль-
ства згідно з космічним порядком після хаосу і занепа-
ду, куди потрапило радянське суспільство внаслідок
введення в систему неправильних даних ученням К.
Маркса. Ці твори Миколи Руденка доречніше називати
публіцистичними, оскільки вони більше підпадають під
таке визначення, дане в дослідженнях В. Здоровеги, Є.
Журбіної, О. Голубенка і М. Євдокимова, Й.Лося, І. Ми-
хайлина, В. Різуна.
Актуальність дослідження зумовлена гострими
викликами часу, зокрема світовою економічною кри-
зою 2008-го року та неспроможністю провідних публі-
цистів України і світу розібратися в її причинах, плу-
таниною в рекомендаціях щодо її подолання та відсут-
ністю економічно і політично обґрунтованих прогно-
зів наслідків того, що відбувається останнім часом через
раптовий колапс світових фінансових, виробничих,
торгівельних систем. У публічній лекції лауреат Нобе-
лівської премії, професор Колумбійського університету
Джозеф Стигліц (США) улітку 2009 року висловив дум-
ку, що нинішня економічна криза означає крах амери-
канського капіталізму [197], і закликав до створення
нової глобальної фінансової інфраструктури, не пов’я-
заної з доларом США. Доктор Дж. Стигліц по суті по-
вторює висновок нашого співвітчизника М. Руденка,
зроблений майже сорок років тому. Хоча глобалізм
варто розглядати як різновид комунізму. Різниця в тім,
що комунізм передбачав «міровую революцію», вста-
новлення монопольної влади певної групи (партії) у
світовому масштабі заради щастя пролетарів усіх країн,
чого можна досягти лише диктатурою пролетарів. Ста-
лося ж так, що щастя побудувала для себе незначна
каста «обраних». А сучасні глобалісти прагнуть прак-
тично того самого для касти «обраних» тільки інакши-
ми методами - через різноманітні міжнародні кредитні
фонди, світові торгівельні організації, транснаціональ-
ні компанії тощо. Заради щастя купки олігархів. Дослід-
ники стверджують, що за всім цим стирчать вуха так
званого світового уряду з його ідеями скорочення кіль-
кості населення на планеті. Напрошується запитання:
що це за «світовий уряд», і хто надавав йому повнова-
ження визначати, яким народам жити, а яким згасати? І
чи не ідентичними з ним були дії керівників «Третього
Рейху» 1933 - 1945 років щодо встановлення нового
світового порядку? Проте Природа, Вищий Розум не
терплять монополій. Творець первісно заклав програму
гармонійного розвитку земної цивілізації, у якій усім
його творінням є місце під Сонцем і в якій ніхто не
може перебирати на себе роль «світового уряду». Теорія
С. Подолинського про енергетику життєдіяльності, роз-
винена і доповнена М. Руденком змістом антропокос-
мічного бачення майбутнього, абсолютно заперечує
згубні ідеїфікс щодо штучного скорочення народона-
селення начебто через загрозу продовольчої кризи. І чи
не аналог цієї ідеї - Голодомор в Україні 1932 - 1933 ро-
ків як спроба штучно скоротити кількість населення?
Розумна організація землеробства спроможна за-
безпечити нормальне життя на планеті десятків міль-
ярдів людей (нині вважають, що на Землі є п’ять мільяр-
дів), але тоді олігархії в сучасному хижацькому вигляді
бути не повинно. Понад сто п’ятдесят років тому Сергій
Подолинський сформулював думку всупереч «Капіталу»
К. Маркса, актуальність якої зростає у наші дні: «...зав-
дяки застосуванню людської праці, десятина землі здат-
на зберегти в матерії рослинності, що її вкриває у де-
сять або двадцять разів більше енергії, ніж раніш. Не
варто говорити, що енергія ця вже була збережена в
нашій десятині, що людина лише сприяла її виснажен-
ню. Це абсолютно несправедливо тому, що землероб-
ство виснажує грунт лише тоді, коли воно ведеться не-
розсудливо, по-хижацьки. Навпаки, за вдосконаленого
господарювання земля дає найбільші врожаї саме там,
де землеробство існує вже дуже давно, наприклад в Ан-
глії, Франції, Ломбардії, Єгипті, Китаї, Японії та ін. Ось
чому ми вважаємо, що маємо право сказати, що пра-
вильне землеробство є найкращим прикладом корис-
ної праці, тобто роботи, яка збільшує збереження со-
нячної енергії на земній поверхні». Висновок С. Подо-
линського збагатив своїми розмислами М. Руденко.
Та мало хто звертається нині до праць мислителя
світової величини, письменника і публіциста, філософа
й економіста-самородка Миколи Руденка - «Енергія
прогресу», «Економічні монологи», «Гносис і сучас-
ність», написаних ще в 70-х роки минулого століття.
Можливо, радянський і не тільки радянський режими
чинили такий шалений спротив щодо поширення цих
фундаментальних робіт, утискували їх автора саме то-
му, що він зміг незаангажовано проаналізувати хід роз-
витку суспільства та показав, чому «Капітал» К. Маркса
завів пів планети на манівці, чому долар США неод-
мінно впаде, і яких заходів слід уживати, аби людство
жило в гармонії з природою. Саме на початку 70-х років
XX	століття США «відірвали» свою грошову одиницю
від золотовалютного запасу і почали масово «десанту-
вати» її в переважну більшість країн. Саме тоді у засліп-
лених надприбутками нью-йоркських і чикагських бан-
кірів з’явилася згубна формула «Гроші роблять гроші».
Виявляється, ще древній філософ Аристотель застері-
гав, що це криє в собі небезпеку великих потрясінь. У
наш час одним з перших збагнув загрозу скоробагать-
ків з їхнім гаслом «Гроші роблять гроші» Микола Ру-
денко. «Як письменник з широким творчим діапазоном
(поет, романіст, футуролог, мемуарист), член Міжна-
родного Пен-клубу, правозахисник, заний в Україні й за
кордоном, політичний діяч і науковець, М. Д. Руденко є
гідним того, щоб його доробок художника слова, мис-
лителя і громадянина був відзначений Міжнародною
премією імені А.Нобеля. Це потребує від державних до-
стойників активного сприяння тому, аби він став пер-
шим нобеліатом незалежної України». Так писав про
неординарну особистість Миколи Руденка професор,
доктор економічних наук, голова Наукового товарис-
тва імені Сергія Подолинського В. Шевчук [187]. Од-
наче, Нобелівська премія присуджується живим авто-
рам. А за життя Миколи Руденка (1920 - 2004) в Україні
не виявилося державних достойників, які посприяли б
справі. Потрібно було лише видати твори геніального
автора англійською чи французькою та висунути Ми-
колу Руденка на цю престижну премію. Ніхто цього не
зробив. Уже вкотре офіційна (уже - незалежна) Україна
підтвердила вірність сатанинському постулату про те,
що нема пророка у Вітчизні своїй...
Актуальність дослідження публіцистики Миколи
Руденка зумовлюється превентивністю його творчості.
Він мав талант, як писав Григорій Сковорода, зверх ви-
димого предмета прозріти розумом щось невидиме, за-
селене видимим. Тобто, аналітичний склад розуму до-
зволяв йому набагато раніше за інших зрозуміти суть
корінних проблем сучасності, знайти на них точну від-
повідь і дохідливо донести цю відповідь до загалу.
Правда, зв’язок із загалом комуністичний режим йому
швидко втяв. І ціле покоління українців опинилося від-
різаним від живодайного слова та окриленої вселен-
ським гуманізмом думки Миколи Руденка. «Рівень мо-
ральності суспільства, - зазначає академік Національ-
ної академії наук України, поет Борис Олійник, - ви-
значається глибиною пошанування ним же лицарів без
страху, які задля його щастя офірували не лише свобо-
дою, а й власним життям. Серед них вивищується по-
стать Миколи Руденка - видатного мислителя, котрого
визнають вчені світу, і нарешті, незламного правоза-
хисника, який пройшов арешти, ув’язнення і заслання.
Одне слово, це давало всі підстави номінувати Миколу
Даниловича на Нобелівську премію. А хто висунув? Він
пішов за вічну межу якось тихо і непомітно. Звичайно,
його удостоїли честі Героя України. Одначе розголосу,
належного такій фігурі, уваги й пошанування він не за-
знав. Лишилася по ньому спадщина з численних рома-
нів, есе, наукових розмислів. На жаль, вони майже не
увійшли в науково-мистецький обіг» [109, с. 5].
Отож, дослідження покликане ще й сприяти яко-
мога ширшому входженню публіцистичних творів Ми-
коли Руденка в науково-мистецький обіг, аби рівень
моральності суспільства таки зростав. Микола Руденко
як публіцист набагато випереджав своїх сучасників у
всьому колишньому СРСР ясністю і сміливістю погля-
дів і суджень, здатністю наукових передбачень та си-
нергетичного мислення, випереджав свою епоху розу-
мінням того, що закони Космосу - це закони справед-
ливості, і людство має керуватися принципами спра-
ведливості, а не дикого прагматизму.
Поштовхом до написання цієї роботи стала між-
народна наукова конференція «Фізична економія: ме-
тодологія дослідження та глобальна місія України»,
проведена Міністерством освіти і науки України та Ки-
ївським національним економічним університетом іме-
ні Вадима Гетьмана навесні 2009 року. Привітання фо-
руму надіслав відомий американський економіст, неод-
норазовий кандидат у президенти США Ліндон Ларуш,
виступили директор Інституту агарної економіки Ук-
раїнської аграрної академії наук П. Саблук, академік
НАН України І. Юхновський, директор Інституту еко-
логії людини професор М. Курик, голова Наукового то-
вариства імені С.Подолинського, професор В. Шевчук,
учені з Росії, Білорусії, Китаю.
У потужному растрі цієї конференції постійно
зринали імена видатних мислителів Сергія Подолин-
ського, Володимира Вернадського, Миколи Руденка...
Фізична, а не політична економія здатна врятувати світ
від похмурої перспективи глобального потепління, го-
лоду, техногенних катаклізмів. І з приводу цього є сис-
темні напрацювання Сергія Подолинського, який роз-
винув учення французького фізіократа Франсуа Кене
ще за часів, коли К.Маркс писав свій «Капітал». Ф.Кене
С. Подолинський пропонували природний шлях роз-
витку людства — через розвиток землеробства та збіль-
шення родючості грунтів, а не через виснаження надр
планети у гонитві за надприбутками, які протягом об-
меженого періоду дають корисні копалини. Копалини
скінчаться, а далі - що?
Заслуга Миколи Руденка в тому, що він не лише
повернув нам піддане забуттю ім’я українського еконо-
міста Сергія Подолинського, а й розвинув його вчення,
дав відповіді на оте тривожне запитання «а далі - що?».
Його майже півстоліття не бажали слухати «мудрі» ке-
рівники «імперії зла», навіть запроторювали до концта-
бору і відправляли на заслання як політичного зло-
чинця. Так, на схилі літ справедливість повернулася до
нього обличчям. У незалежній державі Микола Руденко
став Героєм України, йому повернули громадянство і
квартиру, почали знову видавати. Найбільші світила
академічних установ та перші особи держави загово-
рили про Миколу Руденка як про неординарне явище
справді світового значення. Та все ж сучасникам його
ім’я, а тим більше творча спадщина, мало відомі, адже
нині тиражі українських книг до смішного мізерні. Всі
ж попередні видання творів Миколи Руденка (17 назв)
за вказівкою КДБ було вилучено з бібліотечного і тор-
гівельного обігу та повсюдно знищено. А досліджень,
присвячених творчій спадщині великого мислителя
майже нема в силу об’єктивних і суб’єктивних причин.
Оскільки на міжнародній конференції ім’я пись-
менника лунало чи не в кожному виступі, щедро циту-
валася головна праця його життя - «Енергія прогресу»,
я вважав за потрібне звернутися до публіцистики Ми-
коли Руденка, щоб з’ясувати її цінність, значення і роль
для науки. Він - на часі. Вивчення його майстерності як
превентивного аналітика і прогнозиста виокремлює
такі пріоритетні завдання:
-	розгляд обставин, які спонукали Миколу Ру-
денка переосмислити догматичні вчення пануючої в
СРСР марксистсько-ленінської ідеології та підштов-
хнули до пошуку істини;
-	визначення поняття превентивної публіцис-
тики та її вплив на перебіг суспільно - політичних про-
цесів;
-	дослідження комунікативної компетентності
автора та відстеження традицій української школи фі-
зичної економії;
-	з’ясування ролі Миколи Руденка як креативного
аналітика у виробленні науково-обгрунтованого курсу
реформ у пострадянській державі;
-	визначення тенденцій превентивної публіцис-
тики в Україні та її значення для суспільства;
-	з’ясування синергетичного напряму як новіт-
нього фактора, характерного для превентивної публі-
цистики.
«Земна куля, - писав дійсний член Української
Вільної Академії Наук (США) Микола Руденко, - це кос-
мічний корабель людства. Ми повинні виразно усві-
домлювати, скільки в ньому залишилося пального і як
довго ми зможемо використовувати його в наших дви-
гунах» [138, с. 116].
Вже з цього абзацу ясно бачимо, що перед нами -
філософ, мислитель, дослідник, який сприймав наше
буття у контексті Всесвіту. Чому ж перед загрозами тре-
тього тисячоліття вітчизняні політики і урядовці не по-
слуговуються такими важливими знаннями, які він нам
дарує через свої унікальні публіцистичні твори, чому
його висновки не беруться до уваги при складанні дер-
жавних програм розвитку як у виробничих, так і в гу-
манітарних сферах? Тому що більшість політиків і
керівників вищого ешелону про нього просто не зна-
ють. Отож, іще одним завданням цієї книги є популя-
ризація теорії «пшеничного поля» Миколи Даниловича
Руденка, загострення уваги на необхідності прийняття
світовим співтовариством одиниці вартості, якою має
стати тонна пшениці згідно з логікою Всесвіту.
Немаловажлива деталь, яка засвідчує визнання ін-
телекту Миколи Руденка на світовому рівні. Коли укра-
їнська діаспора у Нью-Йорку допомогла подружжю
Руденків приїхати 1988-го року на лікування після ра-
дянських концтаборів, його як знаного публіциста, ве-
дучого радіопрограм радіо «Свобода» і голову Укра-
їнської Ґельсінської Групи офіційно прийняв у Білому
домі президент США Рональд Рейган. Такої честі не
удостоювалися навіть найбільші українські і російські
олігархи.
Бюрократію Микола Руденко справедливо визна-
чив як основну перешкоду будь-якої справи, будь-якого
проресу, бо вона гальмує будь-які починання, будь-яку
передову думку, якщо не бачить у тому особистого
зиску. «Ні, я не вважаю, що всі мої міркування непо-
мильні, - говорив Микола Данилович, - але я не поми-
лявся в основному: ніякого злочину супроти радянської
влади я не вчинив. Усе, що я робив, було скероване не
проти радянської влади, а проти бюрократичних спот-
ворювань нашої держави. Що такі спотворення існу-
ють, у цьому я глибоко переконаний... Кожне моє слово,
уся моя громадська пристрасть скеровані на усунення
цих спотворювань. Виходить, моя творчість і мої вис-
тупи скеровані не на повалення, а на зміцнення радян-
ської влади. І якщо в цьому випадку Слово стало чином,
то я щасливий, що я дозволив собі його висловити»
[110].
Мета цієї роботи - вивчення публіцистичних тво-
рів Миколи Руденка «Енергія прогресу», «Економічні
монологи», «Гносис і сучасність», «Найбільше диво -
життя», його авторської майстерності як превентивно-
го аналітика і прогнозиста.
Джерельна база дослідження. Тематичний суціль-
ний та вибірковий аналіз найпомітніших публікацій з
окресленої проблематики. Опрацьовано понад 200 тек-
стів, що містять ознаки превентивної публіцистики, які
були оприлюднені провідними виданнями те елек-
тронними засобами масової інформації світу, наукову
літературу, вузькоспеціалізовані видання, монографії,
статистичні дані. Серед них - стаття Георгія Арбатова
«Нам грозит более опасный период, чем Холодная вой-
на», наукове видання І. Дзюби «Тарас Шевченко. Життя
і творчість» і стаття «Україна перед Сфінксом майбут-
нього», роман Пауло Коельо «Алхімік», книга Олексан-
дра Нагарного «Про семантику, ідеологію і Конститу-
цію України новітньої ринкової доби», дослідження Со-
ломії Павличко «Націоналізм, сексуальність, орієнта-
лізм: Складний світ Агатангела Кримського», стаття Ана-
толія Свідзинського «Виклики ХХІ століття: бути чи не
бути людству», стаття Юрія Щербака «Фатальний три-
кутник» в геометрії XXI століття», роман-есея Юрія Ши-
лова «Святині» та ін.
Автор також використав доповіді академіка-сек-
ретаря відділення економіки НАН України академіка
НАН України В.Н. Гейця, голови Північно-східного на-
укового центру НАН та МОН України академіка НАН Ук-
раїни В. П. Семиноженка, заступника директора Інсти-
туту економіки та прогнозування НАН України, члена -
кореспондента НАН України Б. Є. Квасенюка на засі-
данні Президії НАН України «Виклики XXI століття еко-
номіці і суспільству України» від 11 липня 2007 року;
матеріали наукової конференції Української Всесвіт-
ньої координаційної ради, Національного інституту
стратегічних досліджень, Інституту українознавства
МОН України «Українці: світова нація перед викликами
XXI	століття»; матеріали міжнародної наукової конфе-
ренції «Фізична економія: методологія дослідження та
глобальна місія України» у Київському національному
економічному університеті імені Вадима Гетьмана 9 -
10 квітня 2009 року.
Новизна дослідження випливає саме з ознак пре-
вентивності публіцистики Миколи Руденка та впливу
його робіт на суспільно-політичні процеси, ефективні
пошуки відповідей на виклики XXI століття, розвиток
української наукової школи фізичної економії.
У цій роботі вперше:
1)	сформульовано визначення поняття «превен-
тивна публіцистика»;
2)	простежено взаємозв’язок між «хибними ви-
хідними даними» теорії К. Маркса про додаткову вар-
тість і класову боротьбу та наслідками згубної практики
послідовників цієї теорії, викладений у книзі Миколи
Руденка «Енергія прогресу»;
3)	виявлено специфіку авторського письма, в ос-
нову якого взято синергетичний напрям розв’язання
насущних проблем людства на старті третього тисячо-
ліття;
4)	запропоновано ідеї для подолання стереотипів
масової свідомості у сприйнятті марксизму-ленінізму
як самообману та засвоєння головного принципу фі-
зичної економії: джерело додаткової вартості - Сонце і
Світова Монада;
5)	показано	значення гносеології для засвоєння
постулату Піфагора «Бог є Природа. Природа є Бог» як
визначального фактора для досягнення гармонізації
людського розвитку та запобігання економічним і гу-
манітарним кризам глобального масштабу
Автор вважає, що настав час запровадження на-
вчального курсу «Превентивна публіцистика Миколи
Руденка» для студентів інститутів і факультетів журна-
лістики (масових комунікацій); а книгу можна вико-
ристовувати як джерельну базу для журналістів, полі-
тологів, дослідників проблем XXI століття, зокрема си-
нергетичного напряму, для представників українських
і зарубіжних неурядових організацій; теоретичні уза-
гальнення, висновки і пропозиції, викладені в цій ро-
боті, можуть бути використані у діяльності народних
депутатів Верховної Ради України при підготовці зако-
нів про Державний бюджет та Державних стратегічних
програм, а також у роботі секретаріату Кабінету Мініс-
трів України при створенні Інституту фізичної еконо-
мії, що не має аналогів у світі; у діяльності Міністерства
закордонних справ, зокрема створенні позитивного

іміджу України за кордоном як держави зі значним ін-
телектуальним потенціалом та інвестиційною приваб-
ливістю.
Цінність розвідки визначається ще й тим, що
автор доводить значення праць Миколи Руденка для
всесвітнього розвитку і наголошує на необхідності по-
пуляризації його вчення, яке беззаперечно спроможне
змінити пріоритети на користь України - не нас мають
навчати на різних семінарах закордонні представники
різноманітних претензійних фондів, а учитися в наших
фахівців відродженої науки - фізичної економії. Тому
що економічна криза 2008 року підвела риску під усіма
теоріями політичної економії і моделями транснаціо-
нальних ринкових моделей, які передбачали отри-
мання надприбутків з промислового виробництва,
дезорієнтувавши суспільство в розумінні поняття до-
даткової вартості.
Тема праці викликала неодмінно жвавий інтерес
під час обговорення на засіданнях Наукового товарис-
тва імені С.Подолинського у 2008 - 2010 роках, на між-
народній конференції зі свободи слова в м. Осло (Нор-
вегія, 2004 р.), на міжнародній конференції «Фізична
економія: методологія дослідження та глобальна місія
України» у квітні 2009 р. у м. Києві, на II Всеукраїнській
науково-практичній конференції «Українська культура
та ментальність: самобутність в умовах глобалізації» у
лютому 2010 р. у м. Ялта, на міжнародній науковій кон-
ференції «Проблеми формування і розвитку громадян-
ського суспільства» у лютому 2010 р. в Академії праці і
соціальних відносин (м. Київ), на науковій конференції
«Сучасна україністика: наукові парадигми мови, історії,
філософії» у квітні 2010р. в Харківському національ-
ному економічному університеті, на науковій конфе-
ренції «Соціальні комунікації сучасного світу» у квітні
2010 р. в Класичному приватному університеті (м. За-
поріжжя), на Міжнародній науково-практичній конфе-
ренції «Світові стандарти сучасної журналістики» в Чер-
каському національному університеті імені Богдана
Хмельницького у травні 2010 р., на Міжнародній на-
уково-практичній конференції «Культура провинции:
локальний и глобальний аспект» (7-ые Сургучевские
чтения) у Ставропольському державному університеті
(Росія, травень 2010 р.).
Фрагменти дослідження публікували журнали
«Бахмутський шлях» (№ 1 - 2,2009) Луганського націо-
нального університету імені Тараса Шевченка, журнал
Верховної Ради України «Віче» (№ 6,2010) та ін.
РОЗДІЛ 1
НЕОРДИНАРНІ ПУБЛІЦИСТИЧНІ ТВОРИ
МИКОЛИ РУДЕНКА
ЯК НАУКОВА ПРОБЛЕМА
Велике бачиться на відстані
Превентивність публіцистики Миколи Руденка
цікава як професійним журналістам, так і студентам; як
економістам-практикам, так і науковцям-теоретикам.
Як завше, на жаль, трапляється у подібних випадках, -
вітчизняні академіки «не встигли» прийняти Миколу Ру- .
денка до свого кола. Водночас він був дійсним членом
Української Вільної Академії Наук (США).
Важливо й те, що тема превентивності, здатності
автора на підставі вільного від ідеологічних догм ана-
лізу реальних процесів в економічному й суспільно-
політичному житті робити правильні акценти і точні
передбачення, які можуть бути корисні для всього люд-
ства, в українському і пострадянському журналістикоз-
навстві не порушувалася. Серед масиву ґрунтовних
досліджень публіцистики помічаємо акцентування ува-
ги на багато різних аспектів, але превентивність найха-
рактерніша саме для такого велета синтезу економічної
і публіцистичної думки як Микола Руденко. Професор
В. Здоровега, називаючи публіцистику одним із потоків |
журналістської інформації, говорить, що вона існувала
і продовжує існувати поза засобами масової інформа-
ції [490]. Якраз більшість публіцистичних творів Ми-
коли Руденка й функціонує поза ресурсами ЗМІ. Слов-
ник іншомовних слів подає таку новелу щодо поняття,
яке ми розглядаємо: «Публіцистика [лат. Publicus - су-
спільний] - рід літератури, присвячений суспільно-по-
літичним питанням та іншим проблемам сучасності, а
також твори на цю тему (статті, нариси, памфлети, фей-
летони тощо)» [162].
Вважається, що перші публіцисти з'явилися в сиву
давнину з-поміж ораторів, проповідників, служителів
церкви. Одначе, не слід пов’язувати появу публіцистики
конкретно, скажімо, зі спадщиною старозавітних дав-
ньоіудейських пророків, відомих нам зі сторінок Біблії,
де йдеться про втрату Ізраїлем незалежності у період
після правління царя Соломона. Позаяк Біблія з’явилася
у IV - V столітях [нашої ери]. А давньогрецький філософ
і мислитель Піфагор Сомоський жив задовго до не і, на- 
бравшись мудрості на теренах розвиненого Єгипту,
явив тодішньому світові такі оригінальні праці: «Про
державу», «Про природу», «Про виховання», «Про світ»,
«Про душу»- Вони цілком можуть бути віднесені до роз-
ряду публіцистики. До речі, російські дослідники В. Но-
совський і О. Фоменко у книзі «Потерянные Евангелия:
Новые сведения об Андронике - Христе» [105] зазнача-
ють стосовно Піфагора: античні автори Ямвліх Халпід-
ський, Діоген Лаертський і Порфирій ототожнюють
знаменитого математика і філософа з Богом Аполло-
ном. Піфагор, за їхніми твердженнями, є ще одним фан-
томним відображенням Андроника-Христа. Звичайно,
Миколі Руденку ця інформація не могла бути відомою з
об’єктивних причин. Та, мабуть, неспроста він так часто
апелює до висловлювань Піфагора Сомоського, коли
йдеться про гармонію людського життя на Землі в кос-
мічному контексті через дотримання принципів рів-
ності і справедливості.
Одним із найпомітніших представників україн-
ської школи публіцистики є Іван Франко. Одночасно
розквітнув публіцистичний талант Лесі Українки, Ми-
хайла Драгоманова, Михайла Грушевського, на початку
XX століття виразно заявили про себе Микола Міхнов-
ський, Симон Петлюра, Дмитро Донцов, Володимир
Винниченко, Сергій Єфремов, Євген Маланюк.
Для розгляду нашої наукової проблеми публіцис-
тичний доробок Івана Франка цікавий особливо тим,
що його гостра оцінка марксизму є своєрідною пред-
течею фундаментального дослідження, виконаного
Миколою Руденком. Іван Франко попереджав, чим за-
грожує людству державний соціалізм, а Микола Руденко
проаналізував і показав ті загрози та накреслив шляхи
уникнення подібних експериментів.
Наведемо пророчі слова Івана Франка за книгою
«Невичерпальність» Євгена Маланюка: «Саме про мар-
ксизм тоді, 1898 р., і говорить Франко.
Жорстокі наші часи! Так багато недовір’я і нена-
висті, антагонізмів намножилося, що не довго ждати, а
будемо мати (а, властиво, вже маємо!) формальну релі-
гію, основану на догмах ненависті та класової бо-
ротьби...»
А ось цитата з праці І. Франка «Що таке поступ?»
1903	р.:
«...Всеможна сила держави (марксистівської) на-
лягла б страшенним тягарем на життя кожної пооди-
нокої людини. Власна воля і власна думка... мусили б
щезнути... Виховання... зробилося б мертвою духовною
муштрою.
Люди виростали б і жили у такій залежності, під
таким доглядом держави, при якій тепер у найабсолют-
ніших поліційних державах нема й мови. Така держава
сталася б величезною тюрмою.
А хто держав би в руках керму тієї держави? Цього
соціал-демократи не говорять виразно, та у всякім разі
ці люди мали б у своїх руках таку величезну владу над
життям і долею мільйонів, якої ніколи не мали най-
більші деспоти» [83, с. 257 - 258].
Євген Маланюк наголошує, що на подібні виснов-
ки щодо «Капіталу» здатен саме Іван Франко, який був
саме явленням національного інтелекту. Він відносить
розум Івана Франка до невідкличної сторінки в історії
нашої національної мислі. Згадуючи, що новітня мисль
спалахує у Пантелеймона Куліша і згасає у Михайлові
Драгоманові.
Охарактеризовуючи передове (превентивне) мис-
лення Івана Франка, Євген Маланюк пише, що далекого
1904	р. Франко вживає такі поняття, як «всевладство ко-
муністичної держави», «державний соціалізм», «тріумф
нової бюрократії над матеріальним і духовним життям
суспільності» як застереження для молодих неофітів
марксизму.
Звісно, після перемоги Жовтневої революції по-
дібні судження у відкритій пресі чи літературі не могли
з’явитися, а Івана Франка офіційна пропаганда пода-
вала вихолощено, виключно в образі вічного револю-
ціонера, який турбувався про ліпшу долю трудящих.
Інтелект його був не потрібний всеможній силі дер-
жави, яку очолювали неуки і непрофесіонали.
І волею долі через багато десятиліть саме Миколі
Руденку довелося підхопити естафету національного
мислителя (цікаво, що в оцінках марксизму він стовід-
сотково зійшовся з Іваном Франком через півстоліття
після Франка, хоча знати їх не міг, оскільки в СРСР вони
перебували під сімома печатями), а спалах його інте-
лекту, як національне явище, окреслився з виступу на
пленумі правління Спілки письменників України 1957
року.
Серед сірої маси членів Спілки, по-сталінськи
солдатів Сталіна, по-хрущовськи помічників партії, Ми-
колу Руденка на пленумі, вважай, ніхто не підтримав. Бе-
реженого бог береже. Хтозна, як воно там повернеться.
Тому й мовчали класики і сучасники. Ось лише відпові-
дальний працівник ЦК КПУ Леонід Новиченко, як і на-
лежить сталінському партноменклатурнику, дав прин-
ципову оцінку: «Руденко нібито використовує ленінську
політичну термінологію, але це так лише здається. У
його вустах ця термінологія набирає відверто антира-
дянського звучання. Погляньте, кого він порівнює з ка-
піталістичним магнатом, навіть із фашистами. Тут ми
маємо свідоме нівелювання класової боротьби на сві-
товому рівні, а водночас - наклеп на радянський і пар-
тійний апарат нашої держави» [139, с. 288]. Майбутній
радянський академік говорив в унісон з досвідченим ге- 
бістським агентом, директором школи Калениченком,
який ще 1937 року заявив, що «вороги народу» в особі
Миколи Руденка готують гідну зміну. У тій школі на- 
вчався М. Руденко.	
Судження ЇХНІ ДИВНИМ ЧИНОМ перегукувалися ІЗ 
чітко окресленою партійною лінією, яка відразу впадає
у вічі навіть із назв підручників 30-х років у цій галузі:
Н.	Каганович - «Знищити коріння націоналізму в мово-
знавстві», Г. Левченко — «Викорінити націоналістичне
шкідництво в підручниках мови», К. Піллипова — «Про-
ти націоналістичних перекручень у синтаксисі україн-
ської літературної мови» [95], що було цілком когерент-
ним із поглядами і волею «бригадира світового проле-
таріату».
Слід зазначити, що витоки української публіцис-
тики беруть життєдайний початок ще від епохи Київ-
ської Русі. З повним правом сюди можна віднести
«Слово о законе и благодати» митрополита Іларіона,
«Моления» Данила Заточника, ознаки публіцистичності
присутні в «Літописі Руському» і «Слові о полку Ігоре-
вім», «Повісті минулих літ». Окремого розгляду потре-
бує і пройнята публіцистичними настроями «Велесова
книга». По-своєму збагатили українську публіцистику
полемічні твори Івана Вишенського, Мелетія Смот-
рицького, Г. Квітки-Основ’яненка, Пантелеймона Ку-
ліша, «Щоденник» та епістолярна спадщина Тараса
Шевченка. Нагадаємо, що перший часопис на терито-
рыъ україни під назвою «Gazette de Leopol» (французь-
кою мовою) почав виходити 1776 року у Львові, а з 1848
року звідти ж бере початок перша україномовна газета
-	«Зоря Галицька» [171].
Звичайно, після поразки національно-визволь-
них сил у 20-х роках XX століття сталінська ВКП(б) за-
провадила мережу газет і журналів своєї партії - від
районних «Сталінським шляхом» до центральної
«Правди», а з ними виникла і так звана радянська публі-
цистика, вістря якої спрямовувалося ідеологічними від-
ділами відповідних парткомів - то на колективізацію,
то на боротьбу проти «ворогів» народу, то на соціаліс-
тичне змагання та будови сторіччя. Серед інтелігенції
радянської доби ходив крамольний жарт: «Правда» - в
якій нема ізвєстій, «Известия» - в якій нема правди». І
він досить об’єктивно відображав стан свободи преси в
СРСР.
Недаремне ж, наприклад, у «Словнику літерату-
рознавчих термінів» 1971 року підкреслено: «Яскраві
зразки публіцистики дали класики марксизму - лені-
нізму. З публіцистичними творами виступають полі-
тичні й державні діячі, вчені, письменники, митці» [163].
Де ті твори тепер?
У цьому зв’язку важливим є фактор спрямованості
публіцистики. Скажімо, твори Я. Галана також можна
вважати талановитими і високопрофесійними, але во-
ни служили не народові, не утвердженню демократич-
них процесів і принципів справедливості, про яку так
голосно «турбувалися» комуністи, а партійній ідеології
московських великодержавників. А яка цінність тепер
ешелонів друкованої продукції прекрасних публіцис-
тичних творів (у тому числі радіо- і кінодокументаліс-
тики) епохи «розвиненого соціалізму», які возвеличу-
вали мудрість компартії, геній учених і майстерність бу-
дівельників при спорудженні і запуску найбільшої у Єв-
ропі Чорнобильської АЕС чи найбільшого в світі запо-
різького заводу із виробництва найбільших у світі супер
-	трансформаторів? Печальна історія ЧАЕС загальнові-
дома. Завод у Запоріжжі так і залишився пам’яткою без-
господарності: доки його зводили, з’явилося нове
покоління компактних трансформаторів і «супер» уже
нікому не був потрібним. Варто згадати, що кілька ма-
ловідомих тоді і забутих тепер журналістів в УРСР от-
римали найвищу відзнаку - Державну премію імені Т. Г.
Шевченка за так звану публіцистичну брошуру марнос-
лавства на честь тодішнього генсека ЦК КПРС «доро-
гого товариша Брежнєва» і водночас душителя провіс-
ників громадянського суспільства в СРСР - організацій
«Міжнародна Амністія» та «Українська Ґельсінська
Група».
Тому праця публіциста має розглядатися, як і
праця лікаря, крізь призму головної вимоги Гіппократа
-	«не нашкодь», якщо не можеш допомогти.
Микола Руденко, ведучи мову про трансформа-
цію понять, наголошує, що людська праця не тільки
творить, але і знищує. Гори Лівану в давнину шуміли
кедровими лісами. «Люди будували храми і кораблі. Це
була праця. І вже існувала міра праці - вартість. Міра за-
лишилася, а ліси загинули» [138, с. 11]. Так і публіцист
має усвідомлювати міру власної відповідальності перед
суспільством: допомагає він своїм письмом, творить
добро чи шкодить? Саме під цим кутом зору Микола Ру-
денко поглянув на «Капітал» К. Маркса, який радянська
наука майже 70 років називала найвизначнішою пра-
цею і головним орієнтиром у всіх сферах діяльності.
Будували храми (партійні) і кораблі. «Капітал» зали-
шився, а чи залишаться ліси як у матеріальному, так і в
духовному плані?
Якщо визначати доробок Миколи Руденка як пуб-
ліциста за жанрами, то він надавав перевагу аналітич-
полемічним статтям. Стаття - від лат. - частина
цілого. Білоруський вчений О. Тертичний визначає
жанр статті як публікації, які аналізують певні ситуації,
процеси, явища з метою вивчення їх політичної, еко-
номічної та іншої значимості і з’ясування того, які по-
зиції слід зайняти, як себе вести, щоб підтримати або
усунути таку ситуацію, процеси, явища [169]. Визна-
чення цілком когерентне з метою, яку ставив перед
собою Микола Руденко, працюючи над «Економічними
монологами», «Енергією прогресу», «Гносисом і сучас-
ністю».
Літературні критики давно дотримуються ак-
сіоми: щоб зрозуміти письменника, пройнятися часто-
тою коливань його душі, необхідно побувати на його
батьківщині. Для повнішого розуміння зболеного за
власну державу і рідний народ серця Миколи Руденка
треба ще й відчути епоху, в якій йому випало жити і яка
впливала на формування світогляду майбутнього бун-
тівника в літературі і журналістиці. Отже, пора юності
Миколи Руденка припала на кінець зловісних 30-х
років минулого століття. Джагернаутова колісниця
(Джагернаут - назва одного із зображень індуїстського
бога Вішну, під час возвеличення якого фанати кида-
лися під колеса) на просторах СРСР таки добре попоїз-
дила від села до села, від міста до міста, а погоничі в неї
були не прості - члени Політбюро ЦК ВКП(б). Ось
лише кілька достовірних фактів про сліди цієї кремлів-
ської колісниці, які вона залишила протягом кількох мі-
сяців лише на Вінниччині. На початку 1938 року сюди
прибув висуванець Тюменського обкому ВКП(б) І. М.
Корабльов у званні майора держбезпеки на посаду на-
чальника облуправління НКВС. Німецько-фашистсь-
ким окупантам, які перейняли «вахту» від корабльових
у 1941-му, і не снився такий розмах каральних опера-
цій на Вінниччині. Корабльов організував масові ареш-
ти українців за так званими оперативними листами
райуправлінь НКВС. У квітні 1938 року він доповідав нар-
кому НКВС УРСР Успенському, що «наданий по трійці
ліміт виконаний» і просив збільшити цей «ліміт» ще на
300 - 500 осіб. За новим «лімітом» на 400 осіб він за два
дні послав на розстріл 99 ні в чому невинних людей. У
травні 1938 року Корабльов рапортував у Київ про те,
що «ліміт» на 3400 чоловік, у тому числі за першою ка-
тегорією 3200 чоловік, повністю використаний. Скла-
дається враження, що партія прислала справжнього
маніяка-вбивцю до хліборобської області замість того,
щоб ізолювати його від суспільства. Тільки ж таких ма-
ніяків було наслано всюди [82, с. 35]. Нагадаємо, що
«трійка УНКВС» - позасудовий орган партії більшови-
ків у 30-х роках XX століття, який здійснював на місцях
масові репресії «підозрілих» громадян за, так би мо-
вити, спрощеною процедурою.
Для публіциста Миколи Руденка було цікавим сис-
тематизувати лексику передових бійців партії, які ви-
шукували «ворогів народу» за завданням згори і рішуче
застосовували найвищу форму соціалістичного захисту
—	розстріл. Приблизно такими словами формулюва-
лися смертні вироки, які виносили практично одноо-
сібно різні неуки і недоумки, але обов’язково -
посланці партії на відповідальні посади в обласні уп-
равління НКВС. «Ворогів народу» навіть не виселяли за
межі СРСР, а стріляли на місці. Газети того часу рясніли
заголовками і підзаголовками загрожувального змісту:
«Підла шкідницька банда», «Зграя буржуазних націона-
лістичних контрреволюціонерів», «Притуплення біль-
шовицької пильності», «Троцькісти, націоналісти та
інша контрреволюційна наволоч, пролізли на відпові-
дальну роботу навіть у партійний апарат», «Контррево-
люційна диверсійна шкідницька організація в системі
ветеринарії» тощо.
У збірці документально-публіцистичних нарисів
«Червона акула» А. Малигін наводить директиву, підпи-
сану В.Ульяновим (Леніним) [11] 1923 року, яка зобов’-
язувала знищити всіх колишніх членів дореволюційних
політичних партій, всіх колишніх членів Союзу Неза-
лежних Землеробів, також членів Союзу Незалежних
Хліборобів у період Центральної Ради на Україні; виок-
ремлено - всіх націоналістів і співробітників царських
установ. Там же уточнено щодо таємних ворогів народу:
всі офіцери, унтер-офіцери і рядові Білої армії, петлю-
рівських з’єднань, різних повстанських підрозділів і
банд, що активно боролися з Радянською владою; всі
релігійні діячі (єпископи, священики православної і ка-
толицької церков, рабини, диякони, монахи, хормейс-
тери); всі колишні купці, власники магазинів і «неп-
мани»; всі колишні землевласники, великі орендатори,
багаті селяни, які залучали найманих працівників; всі
колишні власники промислових підприємств і майсте-
рень; всі вчені і фахівці старої школи, особливо ті, чия
політична орієнтація не з’ясована; всі особи, раніше за-
підозрювані чи засуджені за контрабанду та шпигун-
ство...
У серйозності намірів засновника комуністичної
партії В. Леніна (хоча насправді він таким не був) годі
сумніватися, адже ще 31 серпня 1922 р. у підконтроль-
ній йому газеті «Правда» з’явилася редакційна стаття
«Первое предупреждение» з войовничими погрозами
на адресу буржуазної інтелігенції. Більшовицька «силь-
на рука» при слабкому розумі раптом вирішила, що не
їхній профанаційний уряд винен у руйнації господар-
ського комплексу, а «гнила інтелігенція». Вища школа,
видавнича діяльність, художня література, публіцис-
тика, філософія, медицина, кооперація, агрономія, роз-
судив пролетарський диктатор, належать до опорних
пунктів буржуазної інтелігенції. Отже, з нею слід боро-
тись, а «наиболее активные злементы выселить в се-
верные губернии, часть за границу» [11].
Ось таке розуміння ролі і місця публіцистики на-
лежить справжнім комуністам, представникам так зва-
ної ленінської гвардії.
А ось як вождь світового пролетаріату думав про
таку субстанцію, як енергія мас. У Миколи Руденка, який
турбувався про збереження життя на планеті, - одна фі-
лософія, у реалізатора вчення Маркса - зовсім інша. Чи-
таємо телеграму голови Раднаркому В. Леніна голові
Петроградської Ради Зинов’єву від 26 липня 1918 р.:
«Только сегодня мы услыхали в ЦК, что в Питере рабо-
чие хотели ответить на убийство Володарского мас-
совым террором и что вы (не Вы лично, а питерские
цекисты) удержали. Протестую решительно! Зто не-
воз-мож-но! Надо поощрять знергию и массовость тер-
рора против контрреволюционеров, особенно в Пите-
ре, пример которого решает» [11]. Модель терористич-
ної машини було відпрацьовано ще під час «воєнного
комунізму» на, так би мовити, малих обертах. Великі
оберти цій машині ввімкне «великий Сталін».
Репресії в Україні, як і годиться, почалися з масо-
вої інформаційної підготовки. Ще 13 січня 1937 року
ЦК ВКП(б) ухвалив розгромну постанову щодо Київ-
ського обкому та ЦК КП(б)У, яка викривала першого
секретаря ЦК КП(б)У П. Постишева (він добре виконав
кремлівські інструкції під час Голодомору 1932 -1933 р.,
отже слід було замітати сліди) як такого, що засмітив
апарат «ворогами народу». За кілька днів його увільнили
з усіх посад, а невдовзі розстріляли. «Той пленум Київ-
ського обкому став початком ланцюгової реакції, яка
поширилася по всій Україні. У Вінниці, зокрема два дні
тривали збори обласного і міського партактиву з по-
рядком денним «Про помилки Київської організації». І
почалися пошуки своїх доморощених ворогів» [82, с. 9].
Тому Микола Руденко вже в часи свого дисидентства, а
лля нього вони почалися після виступу на пленумі прав-
ління Спілки письменників України, де обговорюва-
лося питання розвінчання «культу особи Сталіна», нази-
вав політику духом від зла.
Проте, предметом нашого дослідження є публі-
цистика, метою якої були і залишаються українські
пріоритети: створення власної держави, утвердження
гуманізму, правди і справедливості, турбота про загаль-
нолюдські інтереси, що саме по собі робить її антипо-
дом політичної тріскотняви тоталітарної пропаган-
дистської системи. Варто навести бодай одне із голов-
них завдань, яке ставив натхненник і організатор Жов-
тневого перевороту 1917-го року в Росії В. Ульянов (Ле-
нін): «Мы должны делать постоянное дело публицистов
-	писать историю современности и стараться писать
ее так, чтобы наше бытописание приносило посиль-
ную помощь непосредственным участникам движения
и героям-пролетариям там, на месте действий, - писать
так, чтобьі способствововать расширению движения,
сознательному выбору средств, приемов и методов
борьбы, способных при наименьшей затрате сил дать
наибольшие и наиболее прочные результаты» [75, с. 208].
Як було там, «на месте действий», почасти ми роз-
глянемо на прикладі життя і творчості публіциста Ми-
коли Руденка, який не захотів бути механічним вико-
навцем недолугих директив партії, тобто «солдатом
Сталіна».
«Публіцистика не як термін, а як певне суспільно-
творче, духовне явище значно давніше від журналіс-
тики і навіть друку, - вважав професор В. Здоровега. -
Першими публіцистами древності були оратори, про-
повідники, священики. Один із відомих католицьких
церковних діячів сказав: «Якби апостол Павло жив сьо-
годні, він був би публіцистом» [50, с. 24].
Одним із найяскравіших професійних комуні-
кантів у системі масового спілкування називає публі-
цистів професор В. Різун. «Публіцистика завжди позна-
чена авторською індивідуальністю: вона авторська, при-
страсна, соціально значуща, своєчасна, перебуває на
хвилі викликів життя, має громадянське звучання й
людське обличчя. Вона визнана аудиторією, тобто ав-
тора знають і вірять йому» [134, с. 119]-
Публіциста, на думку В. Різуна, підготувати не-
можливо. Його виховують. У нашому випадку можна
стверджувати, що Миколу Руденка виховало саме не-
милосердне XX століття, обставини, конфлікти з ре-
альною дійсністю та внутрішня потреба обстоювати
правду, захищати слабкіших. І йому притаманна чітка
політична позиція, виражена українська ідея, готов- 
ність боротися за свої погляди і переконання, що від- 
бивають погляди як певного мікросоціуму - «малих
отих рабів німих» (за Т. Шевченком), так і макросоціуму
-	турбота про убезпечення людства від глобальної ка- 
тастрофи через бездумне виснаження родючих грун-
тів. «Бо ти на землі - людина», - написав колись поет
Василь Симоненко. А Микола Руденко як літописець со-
ціальної дійсності, і не лише літописець, а послідовний
активатор громадської думки у справі зміни цієї дійс-
ності у бік справедливих стосунків, вивів філософську
константу: «Світ створений не тільки для тебе осо-
бисто» [139, с. 19].
Так, Миколі Руденку властиве творче начало, яке
в публіцистові, на переконання професора В. Різуна, пе-
реважає над виробничим, професійним, технологіч-
ним, «поставленим на потік» при виготовленні інфор-
маційних продуктів.
Щоб зрозуміти, чому Микола Руденко, респекта-
бельний радянський письменник, який стрімко утвер-
дився в літературі відразу ж після повернення з
фронтів Другої всітової війни, звернувся до публіцис-
ти ,причому протестної за своїм змістом щодо панів-
ного режиму, потрібно вдатися до невеликої
петроспективи - до постсталінського періоду в історії
СРСР, де ще не було України, а лише УРСР - колоніальна
республіка ра-дянської наддержави.
Українське питання у зв’язку з приєднанням до
Києва західних земель, на яких мешкало понад сім мі-
льйонів етнічних українців, не знаходило нормального
вирішення, адже Москва не зважала на гарантоване
Конституцією право націй на самовизначення. І щоб
придушити будь-які спроби в цьому напрямку, знову
вдалася до утисків і репресій. Кремль піддавав критиці
ЦК КП(б)У за нібито поганий підбір та ідеологічно-по-
літичне виховання кадрів у галузі науки, літератури й
мистецтва, вбачаючи там присутність ворожої буржу-
азно-націоналістичної ідеології. Під ніж партії потра-
пили Володимир Сосюра (вірш «Любіть Україну»), Юрій
Яновський (роман «Жива вода»), Максим Рильський
(поема «Мандрівка в молодість»), Іван Сенченко та ін.
Учасником недоброї акції щодо Максима Риль-
ського довелося мимоволі стати й недосвідченому в по-
дібних інтригах Миколі Руденку. Звісно, мислитель
такої величини не дозволив собі оминути принизливий
факт власної біографії і не розповісти про нього. Кая-
тися завжди важко, отож і йому було нелегко осудити
свої вульгаризаторські наскоки на одного з найбільших
майстрів української поезії. Широко й повно він роз-
повів про це в одній з авторських програм по радіо
«Свобода» після виїзду за кордон. «Не пригадую іншого
вчинку у своєму житті, за який мені було б так соромно,
як за цей. На жаль, я ніде й ніколи не чув, аби хтось із
моїх колег виступив із каяттям, що брав участь у по-
громі провідних українських літераторів під безпосе-
реднім керівництвом Кагановича. Та я вже казав, це

справа їхнього сумління» [139, с. 174]. Напевне, він іще
тоді не надав значення пророчій фразі Павла Тичини
«Лиш правда є вічна, а то все трава» [67, с. 205].
Хоча варто навести імена й інших учасників роз-
громної наради в першого секретаря ЦК КП(б)У Лазаря
Мойсейовича Кагановича: Натан Рибак, Олесь Гончар,
Василь Козаченко, Олександр Підсуха, Наум Тихий,
Олександр Корнійчук. Керували процесом працівники
ЦК КП(б)У Давид Копиця та Леонід Новиченко.
Згодом Микола Руденко скаже, що він усвідомив,
можливо набагато раніше від багатьох сучасників
сумну істину: партійні верхи сприймали письменників
і журналістів не інакше як трубадурів державної ідеоло-
гії [139, с. 254]. Творча натура письменника з цим ніколи
не мирилася. Тому що він розумів своє призначення як
виразника і захисника інтересів українського народу.
Йому належить вислів, якому судилося перетворитися
на афоризм, - «Бог створив людину, Бог створив і на-
цію. А що створене Богом, те гідне пошанування і того,
щоб віддати за нього життя» [139].
За наслідками критики й самокритики в Україні
було заарештовано у 1946 - 1947рр. понад 10 тис. осіб
з-поміж наукової і творчої інтелігенції.
Приховуваний голод 1947 року забрав життя
понад 100 тисяч чоловік і понад 300 тисяч поклав на лі-
карняні ліжка з діагнозом повного виснаження. Чи оду-
жали вони - невідомо. Перший секретар ЦК КП(б)У
Л. М. Каганович витиснув із голодуючої республіки
99,7% плану хлібозаготівель. Населення Півдня і Сходу
мусило діставатися в основному на дахах вагонів на За-
хідну Україну, де ще не встановили колгоспів, та міняти
сякі-такі пожитки на продовольство. Лише це врятувало
від повторення трагедії 1932-1933 років.
Терор і насильство Кремля вирували у західних
областях. Ціна радянізації - понад 300 тисяч виселених
Сибір на вимирання без суду і слідства, просто підоз-
рюваних у контактах з «бандформуваннями», знищен-
ня греко-Католицької Церкви та насильницька русифі-
кація краю.
Після смерті Й. Сталіна настала хрущовська від-
лига. Нові сподівання республіканської вищої бюрок-
ратії увінчалися деяким успіхом - вже у червні 1953 р.
пленум ЦК КПУ увільнив росіянина Л. Мельникова з по-
сади першого секретаря і на його місце обрав українця
(уперше з дня існування партії) О. Кириченка. Його по-
передника Мельникова справедливо звинувачували у
русифікації вузів та нехтуванні місцевими кадрами на
Західній Україні, куди масово надсилали керівників усіх
ланок із зрусифікованого Сходу.
Підтримка київських лідерів М. Хрущова при його
обранні на найвищий пост у партії гарантувала їм по-
силення своєї ролі як на рівні республіки, так і на рівні
загальносоюзних структур. Власне, вирівнювався дис-
баланс щодо УРСР, який тривав упродовж прекрасного
тридцятилітнього правління так званого «батька наро-
дів» Й. Сталіна (Джугашвілі). Невдовзі О. Кириченко, а
потім і його наступник М. Підгорний одержали високі
посади у Москві. Рада Міністрів СРСР оперативно по-
повнилася десятьма особами, які керували відповід-
ними республіканськими міністерствами. П’ятеро Мар-
шалів Радянського Союзу, які одержали це. найвище вій-
ськове звання 1955 року, були українцями.
Якісно змінилася структура центральних органів
влади УРСР - у середині 50-х років минулого століття
українці становили 68% від кількості керівництва цен-
тральних державних і партійних установ, а напере-
додні II Світової війни їхня частка не перевищувала 35%
[177]. Як відомо, Хрущов виступав за певну децентралі-
зацію та передачу національним кадрам більше про-
стору для управління на своїх територіях.
Апогею економічного автономізму було досяг-
нено 1957 року, коли ЦК КПУ на чолі з О. Кириченком
добився майже повної самостійності республікансь-
кого Держплану, що означало підпорядкування майже
всіх промислових об’єктів на території республіки Раді
Міністрів УРСР.
Саме у післясталінські роки відразу три автори ук-
раїнського походження стали лауреатами Ленінської
премії: Олександр Довженко (1959); Михайло Стельмах
(1961); Олесь Гончар (1964). У цей же період засновано
Державну премію України імені Т. Г. Шевченка у галузі
літератури і мистецтва.
Виникли нові творчі спілки, з’явилося чимало
газет і журналів українською мовою, визріла хвиля ін-
телігентів-шістдесятників - Ліна Костенко, Микола Він-
грановський, Дмитро Павличко, Іван Драч, Василь Стус,
Василь Симоненко, Григір Тютюнник, Іван Дзюба,
В’ячеслав Чорновіл, Євген Гуцало, Євген Сверстюк. До
речі, значна роль у народженні Ліни Костенко як укра- 
їнської резонансної поетеси належить не кому-небудь,
а Миколі Руденку, тодішньому відповідальному секре-
тареві головного видавництва «Радянський письмен-
ник». Перша її поетична збірка «Проміння землі» вийш- 
ла друком у видавництві «Молодь» з його благословення
в прямому значенні - він написав схвальну рецензію.
Зародився наприкінці 50-х на початку 60-х років
дисидентський рух. На Західній Україні 1958 року було
створено підпільну партію - Українську робітничо-се-
лянську спілку, яку очолив юрист і однокурсник М. Гор-
бачова по МДУ імені М. Ломоносова Левко Лук’яненко.
Вона вимагала виходу України з СРСР згідно з пропи-
саним у Конституції правом. Активістів групи було за-
проторено до в’язниць, а Л. Лук’яненка спочатку засуди-
ли до страти, згодом вирок пом’якшили 15-ма роками
таборів. З приходом до влади на московський Олімп
Л.Брежнєва в Україні було заарештовано найпомітні-
ших вільнодумців. У столичному кінотеатрі «Україна»
під час прем’єри художнього фільму «Тіні забутих пред-
ків" Іван Дзюба і Василь Стус звернулися до глядачів із
закликом протестувати проти масових арештів інтелі-
генції. Проти свавілля КДБ офіційно виступили депутат
Верховної Ради СРСР, безпартійний лауреат Ленінської
премії Михайло Стельмах, депутат Верховної Ради УРСР
Андрій Малишко, композитор Георгій Майборода, авіа-
конструктор Олег Антонов, кінорежисер Сергій Парад-
жанов [177]. Своєрідною відповіддю на ці події стала
публіцистична праця активного автора журналу «Віт-
чизна» Івана Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація»,
один із кращих взірців самвидаву радянської доби.
Проте Микола Руденко, як наголошує один із ак-
тивних пропагандистів і дослідників його творчості
І.Власенко, стоїть осібно. Його публіцистика - особ-
лива як за змістом, так і за формою. Часто, дуже часто
він говорив і писав такі сентенції, що набагато випе-
реджали час, а тому наражалися на байдужість і нерозу-
міння. Ось де слід шукати ознаки превентивності його
публіцистики. Досить показовим у цьому плані, на мою
думку, є виступ Миколи Руденка на пленумі Спілки
письменників УРСР 1957 року, присвяченого закритій
доповіді першого секретаря ЦК КПРС М. Хрущова на XX
з’їзді партії. Як колись В. Ленін вигукнув, що роман «Что
делать» М. Чернишевського «буквально перепахал ме-
ня», так і Микола Руденко міг вигукнути про антикуль-
тову доповідь Хрущова, хоча вона й була закритою.
Ось така конкретна реальна ситуація стала об’єк-
том пристрасного слова Миколи Руденка.
І хто заперечить, що талант Миколи Руденка до-
зволив йому у повсякденному житті наддержави виріз-
нити суспільно значиме, морально-етичний і громадсь-
ко-політичний смисл явища, яке насправді, попри за-
критість самої ДОПОВІДІ, сколихнуло СВІТ - ВІД глухого
чернігівського села до європейських, і не лише євро-
пейських столиць.
Узагалі промова Миколи Руденка на відкритому
пленумі правління СПУ1957 року - це не тільки незви-
чайна подія (ніхто з подібною промовою там не висту-
пив), а це - явище в українській публіцистиці другої
половини XX століття. За всіма ознаками його промова
є зразком превентивної публіцистики. Ведучи мову про
час, який вимагає від кожного громадянина великої
мужності, Микола Руденко нагадує про залізні молоти
тяжких випробувань, які не раз і не двічі опускалися на
голови співвітчизників. Свої переконання, каже автор,
ми виносили з полум’я, народжували їх у муках, і той
живе брехнею, хто здатен жити напівправдою. «Такому
народові, як наш, напівправда не потрібна - правда і
тільки правда» [139, с. 265].
Далі Микола Руденко, аналізуючи причини ви-
никнення культу особи Сталіна, акцентує увагу на особ-
ливості психології російського народу - надія на ца-
ря-батюшку. Склалося так, констатує дослідник, що ро-
сійські люди вважали, ніби не самі вони відстоюють
своїми силами і своєю кров’ю величезну територію
своєї батьківщини, а це стається завдяки божествен-
ному походженню царя-батюшки. Їхні ж смерті у бит-
вах за Русь сприймалися ними як воля Божа.
Така психологія, стверджує Микола Руденко, ви-
никла внаслідок тривалого рабства - поневолення мон-
голо-татарами, а в Російській імперії - внаслідок сто-
річчя кріпосного права. При цьому церква й релігія, за-
значає дослідник, не тільки не допомагали народові
виплекати віру у власні сили, а ще й руйнували цю віру.
Оцінюючи перли сталінської пропаганди, він спинився
на тому, що кремлівські ідеологи (а від Сталіна включно
до Горбачова головним ідеологом «імперії зла» вважався
член Політбюро ЦК КПРС М. Суслов. -Авт.') намага-
лися переконати радянський народ, що за кордоном ні-
чого путнього і повчального нема, саме «разложеніє»;
о	ми раніше за всіх винайшли велосипед; дехто почав
доводити навіть відверту дурню - ніби батьківщиною
слонів також є Росія, оскільки на її території знайшли
рештки мамонтів, близьких родичів господаря джун-
глів...
Письменник закликав гартувати молодь не по-
верненням її у світ безхмарних ілюзій, а гартувати здо-
рового, послідовною критикою всіх суспільних вад.
Нагадаємо, що за сталінізму критика на адресу верхів
скоріше нагадувала запопадливість і вміщалася в таку
фігуру: «Йосифе Віссаріоновичу, але дозвольте вас по-
критикувати... Ви забагато працюєте, не жалієте себе!». З
часом цей стереотип набув відтінку сарказму, але ж бю-
рократи таких тонкощів не помічали. У цьому зв’язку
Микола Руденко звернувся до редакторів видавництв і
друкованих засобів масової інформації з вимогою ви-
простатися з-під гніту чиновництва, не боятися власної
тіні.
Пророче пролунали слова про необхідність стати
стіною перед симпатичним демократичним бюрокра-
том, бо він безборонно і переможно увійде у наше май-
бутнє і тоді буде спроба відродити сталінщину без Ста-
ліна. Що врешті й сталося.
Зовсім несподівано і для «відповідальних товари-
шів», і для членів Спілки пролунала з уст бунтівного Ми-
коли Руденка самокритика щодо «мовчання ягнят» у
мовному питанні, головному питанні, про яке вголос
уже боялися говорити: «Тривалий час ми націлювали
наші літературні гармати проти українського націона-
лізму, а від спроб русифікувати українську інтелігенцію,
русифікувати політику й культурне життя на Україні від-
махувалися пухнастим віялом. І чого ми досягли? Ми
ДОСЯГЛИ ТОГО, ЩО політичне Й культурне ЖИТТЯ В Україні
уже значною мірою зрусифіковані. І процес цей триває.
Цим ми, звичайно, породжуємо бродіння серед україн-
ської інтелігенції, сіємо обурення в українському на-
роді. А він же дійсно кровний брат російському наро-
дові. І хіба російському народу потрібно, щоб занепала
українська культура? Нічого подібного! Я пережив ле-
нінградську блокаду, пройшов по російській землі від
Москви до Прусії. Я знаю, як російський народ ста-
виться до українців і нашої культури. Не народові це по-
трібно, а тільки великоросійським шовіністам. І зав-
важте, товариші: шовініст і бюрократ завжди, одна й та
ж особа» [139, с. 269].
Чи було з кого брати приклад Миколі Руденку, на
кого рівнятися з-поміж літераторів у виробленні влас-
ної оцінки поточних подій? Надихав його хіба що пе-
реслідуваний партноменклатурою вірш «Любіть Украї-
ну» Володимира Сосюри.
Дозволивши собі невеличку ретроспекцію, за-
уважу, що з трибуни на історичному XX з’їзді КПРС вис- 
тупив тодішній метр радянської літератури Михайло
Шолохов. І мав би задати тон у оцінках подій усім літе-
раторам, тон оновлення, пробудження, очищення, ок-
реслити перспективи відродження. Або ж він досі ні— 
чого не знав про «культ особи», або його переконання
як Героя Соціалістичної Праці і кавалера шести орденів
Леніна заважали сказати щось рішуче, очікуване наро-
дом і партією. Отож, дивина дивна: у майже годинній
доповіді він знайшов тепле слово для вірного сталініста
О. Корнійчука (далі ми розглянемо епізод з Миколою
Руденком, якого голова Спілки українських радянських
письменників О. Корнійчук публічно звинувачував у
симпатіях до репресованих «старих курв»), націлював
письменників на виробничу тему, аналізував досяг-
нення тогочасної прози і всієї Спілки, журив літерато-
рів за те, що вони живуть у містах, а мали б жити поряд
зі своїми персонажами. Зокрема, поділився секретом
 успіху якого нібито досягли 3247 членів спілки і 526
кандидатів, всього 3773 осіб, озброєних перами і наді-
лених певним літературним хистом - інженери люд-
ських душ (за виразом товариша Сталіна) і помічники
партії (за виразом товариша Хрущова).
Успіх М. Шолохов пояснив тим, що «...все мы, каж-
дый в меру своего таланта, глубинными средствами ис-
кусства, проникновенным художественным словом
пропагандируем всепобеждающие идеи коммунизма -
величайшей надежды человечества. Вот в чем секрет
нашего успеха!» [193, с. 304].
Далі автор «Тихого Дону» і «Піднятої цілини» ви-
словив припущення: коли б у наш час і знайшовся хто-
-небудь із письменників, який посмів би щось створити
«с позиций антикоммунизма», то ім’я такого письмен-
ника буде негайно піддане забуттю, а книги такого
письменника запліснявіють на полицях. Дивно, що вже
після розвінчання культу особи Сталіна, власне заради
чого і проводився XX з’їзд КПРС, Микола Руденко, один
із тих, хто повірив у щирість такого розвінчання, спов-
-на відчув на собі дію отієї сакраментальної фрази: ім’я
такого письменника буде негайно піддане забуттю.
Тобто, не читачі його забудуть, забудуть і все, а ім’я буде
саме піддане забуттю.
Тим часом делегати XX партз’їзду гаряче аплоду-
вали Михайлові Шолохову за слова: «Так что, как ви-
дите, и лаври принадлежат не столько тем, кто писал,
сколько той, которая вдохновляла на создание боль-
ших произведений, - нашей родной Коммунистичес-
кой партии. И мы, писатели, искренне, от всего сердца
радуємся этому и готовы и впредь, до последнего на-
шего дыхания служить своим словом делу партии Ле-
нина и свято хранить и в жизни и в литературе ее
благородные интересы» [193, с. 305].
Підкреслюю: упродовж годинної доповіді - ЖОД-
НОГО слова про культ, жодного слова критики у бік
Кремля, хоча постать такого рівня могла абсолютно ні-
чого не боятися, до того ж перебуваючи у родинних
стосунках із першим секретарем ЦК КПРС М. Хрущо-
вим. Важко утриматися, аби не зацитувати заключний
абзац полум’яної промови Михайла Шолохова на XX
з’їзді, який демонструє морально-психологічні настрої
покоління партноменклатури, літературних генералів
у СРСР середини минулого століття, яким український
письменник Микола Руденко вже не раз протистояв і
невдовзі повстане на повен зріст. Отже, увінчаний лав-
рами системи, член ЦК КПРС (ви можете собі уявити,
наприклад, Ернеста Хемінгуея членом ЦК республікан-
ської партії США, Антуана де Сент Екзюпері - героєм
капіталістичної праці Франції, а Габріеля Гарсіа Маркеса
-	лауреатом премії диктатора Венесуели?) Михайло
Шолохов резюмував такою тирадою: «Все мы - сыны
нашей великой Коммунистической партии. Каждый из
нас, думая о партии, всегда с чувством огромного внут-
реннего волнения мысленно говорит: Партия, родная
наша мать, ты нас вырастила, ты нас закалила, ты ве-
дешь нас в жизни по единственно верному пуги. И вот
сейчас я, глядя на вас, говорю в заключение:
-	 Родная партия! У тебя могучий и светлый кол-
лективньш разум и материнские руки, умеющие быть и
суровыми и нежными. Ты найдешь необходимую фор-
му помощи своим писателям, и, когда они, окрыленные
твоим вниманием и лаской, создадут новые, достойные
тебя, партия, и родины произведения, благодарный со-
ветский и зарубежньш читатель в первую очередь тебе
скажет своє сердечное спасибо!» [193, с. 306].
Зауважимо, що син партії М. Шолохов стане двічі
Героєм Соціалістичної Праці в часи, коли світлі і не-
байдужі голови, як ось Микола Руденко, спробують до-
вести, що «единственно верный путь» насправді веде
навіть не до тупика, а до прірви. І все - через непра-
вильно введені дані, через помилку в програмному за-
безпеченні, висловлюючись терміном кібернетиків. І
цим програмним забезпеченням К. Маркса понад сто
років послуговувалася «партия, родная наша мать».
Дехто може закинути, мовляв, легко у наш демо-
кратичний час оцінювати минуле, висловлювати власні
судження. Та зазначений том творів М.Шолохова вий-
шов у світ наприкінці 1959 року (а XX з’їзд партії від-
бувся 1956 року), причому в книзі зазначено, що тексти
виправлені автором. Отже, був час осмислити й пере-
осмислити, принаймні відредагувати сказане від імені
майже чотирьох тисяч членів Спілки. До того ж, у літе-
ратурних колах уже ходила інформація про «не приче-
саний» пленум правління Спілки письменників України
і протестний, сповідальний і закличний водночас вис-
туп на ньому Миколи Руденка.
Будили думку у той, здавалося б безпросвітній час,
нестандартна як для соцреалізму повість Віктора Не-
красова «В окопах Сталінграда» та повість про бездуш-
-шя місцевої бюрократії щодо фронтовиків «В рідному
місті», а його гостра стаття «Слова “великие и простые”»,
опублікована в журналі «Искусство кино» [101] - проти
фальшивої героїчної риторики і патетики в ЗМІ по-
всюдно обговорювалася. Значний резонанс мали в су-
спільстві і твори великого правдолюба і безкомпро-
місного бунтівника проти свавілля влади Володимира
Тендрякова - повість «Падение Ивана Чупрова» (1953),
повість «Ненастье» (1956), роман «Тугой узел»(1959).
Уже тоді була написана, але ще не опублікована дина-
мітна повість Олександра Солженіцина «Один день Іва-
на Денисовича». Так що Михайло Шолохов не міг не
відчувати вільнолюбиві тенденції і настрої у суспільстві.
Мов оголений нерв сприйняв їх Микола Руденко
та кинувся штурмувати бастіони партійно-радянської
бюрократії. Хоча, на думку дослідника преси радянської
доби Л.Вільчек, однопартійність та ідеологічний монізм
і	одностайність не могли не завести процеси демокра-
тизації у новий тупик [21]. Ця теза зайвий раз засвідчує
правоту Миколи Руденка на пленумі Спілки письмен-
ників України 1957 року, де він особливо застерігав бе-
регтися лискучих і зовні чемних бюрократів, які неза-
баром змінять усмішку на оскал, а тон співбесідника на
тон повелителя.
«Я мислю - значить, я живу!» Фразу знаменитого
філософа Р. Декарта можна поставити епіграфом до
всіх творів, які ми відносимо до розряду публіцистич-
них. Осучаснив формулу відомий російський журналіст
А.	Аграновський: «Публіцистика починається там, де є
мисль» [1].
Професор В. Здоровега вважав, що тема публі-
цистичного твору не обмежується об’єктом відобра-
ження, як у подієвої інформації, а розширюється до
певної проблеми. При цьому від автора чекають не
скільки новизни фактів, стільки новизни, оригіналь-
ності думки. «Якщо вдатись до аналогії і скористатися
термінологією кібернетики, то у змісті публіцистич-
ного твору домінує програма суб’єкта над програмою
об’єкта.
Вміння оригінально мислити - одна із першоряд-
них ознак публіцистичного таланту, але цим талант
публіциста не вичерпується» [50, с. 27].
До публіцистики як до виду літературної твор-
чості вдавалися провідні українські письменники XX
століття: Олександр Довженко, Микола Хвильовий,
Максим Рильський, Юрій Смолич, Олександр Ільченко,
Олесь Гончар, Павло Загребельний, Іван Дзюба, Борис
Олійник, Сергій Плачинда...
Публіцистика - це «важка артилерія» будь-яких
асобів масової інформації всіх часів і народів. Мож-
ливо тому, що вона споріднена із ораторським мистец-
твом, а оратори з давніх-давен підіймали дух цілих
армій і запалювали серця пристрасними промовами.
Доктор психології Антоніо Менегетті наголошує: «Одне
слово може спричинити оголошення війни, одним сло-
вом можна зробити людину магнатом або ж бідняком»
[89, с. 55].
Саме завдяки яскравим, динамічним публіцис-
тичним творам тиражі місцевих і центральних видань
зростали в рази і під час хрущовської «відлиги», і після
проголошення перебудови в СРСР 1986 року, і напере-
додні всенародного референдуму за незалежність Ук-
раїни 1991 року, і під час Помаранчевої революції 2004
року.
Але політична публіцистика має попит у суспіль-
стві, скажемо так, у пікові моменти громадської актив-
ності. Предметом же нашого дослідження є публіцис-
тика, образно кажучи, далекої дії, яка несе в собі силь-
ний, ретельно підготований заряд позитиву. Цей заряд
збагачений науковими фактами, філософією, аналізом
явищ і подій, баченням перспективи, концентрацією
уваги на важливій для суспільства, держави, або й усього
людства проблемі та аргументами щодо її розв’язання
без шкоди для людини і довкілля. Спочатку ж прислу-
хаємося до визначення публіцистики як виду творчості
професора В. Здоровеги: «...публіцистика - це твори, в
яких оперативно досліджуються й узагальнюються з
особистих, групових, державних, загальнолюдських
позицій актуальні факти та явища з метою впливу на
громадську думку, суспільну свідомість, а відтак на соці-
альну практику. При цьому публіцист вдається до своє-
рідного поєднання логічно-абстрактного і конкретно-
-образного мислення, впливаючи на розум і почуття
людини, стимулюючи її певні вчинки, соціальну актив-
-	ність» [50, с. 30].
Перманентність виборів в Україні зумовила появу
нового різновиду публіцистики, так званої бригадної.
Створюється група професійних журналістів, які пра-
цюють на одне «розкручене» ім’я. Окреслюється тема-
тика і графік виступів, бригада готує інформативну базу,
стиліст зводить усе докупи, і матеріал розміщують, як
правило на платній основі, в певному ЗМІ під певним
ім’ям або ж публіциста, або ж народного депутата, або ж
кандидата в мери та ін. Хоча корені такого методу сяга-
ють у недалеке минуле - таким чином готувалися вис- 
тупи у пресі та на офіційних заходах партійних секре-
тарів, починаючи від райкомів. Одначе, діяльність така
швидше належить до способів маніпуляції громадською
думкою і вимагає окремого розгляду. Хоча сама тен-
денція також належить до ряду викликів XXI століття:
особи, які не здатні навіть висловити якусь логічну
думку, прагнуть управляти цілими державами, а то й
цілим світом. У цьому Микола Руденко вбачав одну з
причин каторжного життя народу. Він виклав свої за-
стороги щодо розумово недалекої, але організаційно
дуже тісно згуртованої бюрократії у знаменитому
«Листі М.С. Хрущову» 1960 року.
Світоглядна публіцистика покликана працювати
на Вічність. Розслідувальна публіцистика покликана
працювати заради Справедливості. Такі судження при-
таманні ще одному досліднику цього виду творчої ді-
яльності І. Полянському. А професор Й. Лось зводить
визначення публіцистики до того, що це: «...словесна
сфера моделювання свідомості, вияв незгасної актив-
ності, динамізму людського духу, політичне і моральне
освоєння історії та актуальної суспільної практики, все-
охоплюючий засіб формування особистості, площина
вияву інтересів та вартостей людей, соціальних груп і
націй, втілення їхньої культурної ідентичності» [79].
Заслуговує на увагу погляд у книзі «Універсальний
журналіст» Девіда Рендола на публіцистику як на тлу-
мачні статті (тобто - роз’яснювальні):
«Тепер, коли читачі часто дістають першу інфор-
мацію про події через радіо й телебачення, тлумачні
статті потрібні їм іще більше. Крім детального висвіт-
лення події, газети повинні також пояснювати, що
певні події чи зміни означають. Це мають бути не тихі
затоки, де попасують задумливі коментатори, за сло-
вами американського журналіста Ліблінга, «подають
своє бачення того, чого самі не бачили». Це має бути
розповідь про нові думки й тлумачення - новий сенс у
розумінні речей» [131, с. 139]. Саме про новий сенсуро-
зумінні теорії додаткової вартості та шляхів розвитку
цивілізації і йдеться в публіцистичних творах Миколи
Руденка.
Аналізуючи процеси, які протікали в глибинах ху-
дожньої літератури Росії й України, починаючи з XVIII
століття, чимало дослідників зазначають, що вона де-
далі більше документалізується, а в другій половині XX
століття інтенсивно зближується з публіцистикою.
«Потреба в документально-публіцистичному ос-
мисленні дійсності виявляється і сьогодні, - переконані
О.	Голубенко і М. Євдокимов. - Вона прямо пов’язана з
інформаційним процесом, розвитком телебачення, ра-
діо, кіно, створенням глобальної мережі Інтернет» [33].
Російський науковець О. Рубашкін вважає, що
письменницьку публіцистику необхідно розглядати як
специфічне явище мистецтва [136].
Професор І. Михайлин обстоює аналітичну жур-
налістику, яка сьогодні піддається невиправданим на-
падкам прихильників «шоуменського напрямку» в ЗМІ. 
Аналітична журналістика (публіцистика) є тим засобом
подолання інформаційного хаосу, який штучно спри-
чинений засиллям безмірної кількості так званої роз-
важально-світської хроніки. На думку вченого, саме
аналітична журналістика (публіцистика) має сприяти
спорудженню духовної будівлі українського національ-
ного світу, відіграти провідну роль у подоланні низько-
рівневої маскультури, у піднесенні освітнього та куль-
турного рівня кожного індивіда. Публіцистика повинна
мати творче, а не руйнівне начало [92]. Як у Миколи Ру-
денка.	
Дослідники не знаходять, на думку П. Камін-
ського, єдиної основи для визначення предмета і при-
роди публіцистики. Поняття дещо дискредитоване в
журналістикознавстві, оскільки більшість наявних роз-
відок з цієї теми виконано в часи СРСР у дусі марк-
сизму-ленінізму, бо тоді все розглядалося крізь «єдино
правильну» призму партійно-радянської преси. «Ана
літичне начало детермінує домінування в публіцистич-
ному висловлюванні логіко-понятійних форм, що
зближує публіцистичне висловлювання з науковим.
Однак, на відміну від наукового дискурсу, аналітизм
публіцистики не регламентований універсальним ко-
дом і входить у логіку висловлювання у відповідності з
конкретними комунікативними завданнями» [56]. Ми-
кола Руденко часто повторював, що поетові не важко
виступати в іпостасі публіциста, а публіцист, виходячи
до аудиторії, миттєво відшукує слова, які не лишають
слухачів байдужими.
Для повнішого осягнення публіцистики Миколи
Руденка як наукової проблеми та щоб показати законо-
мірності і загальну причинну зумовленість його твор-
чості у конкретному часовому вимірі і
громадсько-по-літичній ситуації, правильним, на наш
погляд, є вдатися до біографічного методу дослідження.
Почасти ми вже користалися цим методом. Осо-
бистість же Миколи Руденка цікава як нинішнім майс-
трам слова, так і майбутнім журналістам ще й такою
гранню, як прагнення до постійного самовдоскона-
лення, до осягнення антропокосмізму, внутрішня го-
товність до будь-яких випробувань долі заради істини
та здатністю самодостатньо - творчого «розгортання
себе у безмежність». Визначення властивості «розгор-
тання себе у безмежність» належить сучасним науков-
цям Т. Метельовій та Г. Волинцеву. У своїй праці «Мі-
фологічний простір і час у сучасній культурі» [90] вони
констатують, що нинішній світ увійшов у стан нової па-
радигмальної зміни світогляду; і нинішні спростування
всього і вся, руйнація ієрархії цінностей і свідомо за-
проваджувана зміна гносеологічних (наукових) крите-
ріїв естетичними («ігри», які буквально заполонили
телеекран), що здійснюють так звані постмодерністи, -
події далеко не довільної дії. Ці дії науковці характери-
зують як симптоми зміни самої аксіоматичної бази,
тобто - симптоми зміни епох, симптоми проходження
цивілізацією «точки біфуркації». За цією точкою для
більшості громадян настає або «рівноважно-заспокоє-
ний деграданс» (апатія до суспільних справ), або «са-
модостатньо-творче розгортання себе в безмежність»
[90].
Цікаве визначення, яке може бути застосоване до
Миколи Руденка, щодо об’єктивної консервативності
історичних періодів: «Кожна епоха має певний набір
власних уявлень про світ, які сприймаються беззапе-
речно. Вони - своєрідні світоглядні аксіоми епохи, що
забезпечують певну спрямованість пошукових зусиль,
задають вектор наших переживань світу й нас самих у
ньому, визначають архітектурну своєрідність світог-

ладних ландшафтів різних епох і культур» [90].
Головне беззаперечне уявлення радянських
людей про світ 30 - 50-х років минулого століття зво-
дилося до всепроникних гасел «Сталин - наш руле-
вой!», «Сталін - це Ленін сьогодні!», «Сталін - наше сон-
це!». Цей масовий пропагандистський прийом львів-
ський дослідник Олександр Нагорний називає семан-
тичною диверсією. Щодо сонця - то тут узагалі слід го-
ворити про підміну понять у глобальних вимірах. За-
глибившись у мовно -стилістичні джунглі «Капіталу»,
Микола Руденко докопається до самої суті, чому три де-
сятиліття народові втовкмачували саме цей алогізм -
«Сталін - наше сонце»? Тому що народ тримали у тем-
ноті. Насправді, сонце - джерело додаткової енергії для
землян, отже — й джерело додаткової вартості. У реаль-
ній же радянській дійсності саме тиран Сталін мав
сприйматися народом, позбавленим права думки і го-
лосу, як Сонце. У цьому плані свідомо чи несвідомо, ко-
муністична пропаганда досягла висот у нейролінгвіс-
тичному зомбуванні комуністів і безпартійних. І саме
Микола Руденко прорвав цю ідеологічну павутину, адже
оте знамените толстовське «не могу молчать» форму-
вало його творче кредо так же сильно, як і Шевченків
сплеск протесту: «Возвеличу Малих отих рабів німих! Я
на сторожі коло їх Поставлю слово» [183, с. 442].
Дитинство Миколи Руденка позначене суцільними
труднощами і бідами. Ще він не ходив до школи, як на
шахті «Сутоган» загинув під час пожежі його батько. Маму
змусили вступити в колгосп і віддати все небагате добро,
нажите з чоловіком та трьома дітьми в шахтарському се-
лищі Юріївка Лутугинського району. Роками вони не
могли добудувати хату - нема за що. Присадибна ділянка
у забрудненій промисловій зоні була настільки висна-
жена, що на ній вони майже нічого не збирали.
 Назавжди запам’ятався голод 1933-го. У віці вось-
ми літ через травму Микола Руденко перестав бачити
на ліве око. Складати вірші почав у дитинстві, їх друку-
вали піонерські ґазети. Став переможцем конкурсу і
стипендіатом Наркомосу, завдяки чому 1939 року всту-
пив на філологічний факультет Київського державного
університету імені Т. Шевченка. Провчився всього два
місяці. У партію його прийняли після закінчення школи
на шахті, де раніше працював батько. 1939-го призва-
ний до війська (приховав, що не бачить на ліве око).
4 жовтня 1941 у перших же боях під Ленінградом тяжко
поранений розривною кулею, яка роздробила кістки
таза і хребта. Лікувався рік. Лікарі не сподівалися, що Ру-
денко буде ходити. Ходити він зміг, і навіть був призна-
чений заступником начальника прифронтового гос-
піталю з політчастини. Нагороджений орденами Чер-
воної Зірки, Вітчизняної війни І ступеня, шістьма меда-
лями. Після виходу 1947-го збірки віршів «З походу»
прийнятий до Спілки письменників України (СПУ).
Працював відповідальним секретарем видавництва «Ра-
дянський письменник», був редактором журналу «Дніп-
-ро», секретарем парткому СПУ, членом Київського
міськкому КПУ, членом ЦК ЛКСМУ. Микола Руденко -
автор багатьох збірок поезії, романів і повістей, зок-
рема «Вітер в обличчя» (1955), «Остання шабля» (1959),
«Орлова балка» (1970), фантастичних романів «Чарів-
ний бумеранг» (1966), «Слідами космічної катастрофи»
(1962), поеми «Хрест»(1976, про голод 1933 р.). Уперше
виступив проти офіційної влади у 1949-му, коли під ви-
глядом критики «космополітів» громили та нищили єв-
рейських письменників. Щоб їх судити, від Руденка як
секретаря парткому СПУ вимагали негативних характе-
ристик, а він відмовлявся писати неправду.
Під мудрим керівництвом вождя компартії УРСР
Лазаря Кагановича після розгрому космополітів (єв-
рейська еліта) почався новий виток наступу на україн-
ських письменників. Колишній секретар парткому
Спілки Микола Руденко згадує «як нахабно розпереза-
лися Ілля Стебун, Євген Адельгейм та Лазар Санов! «Лі-
тературна газета» перетворилася на їхню вотчину, пар-
тійні газети друкували їхні випади проти найталанови-
тіших українських письменників майже щотижня. Во-
ни пишалися своїм верховенством і не просто крити-
кували творчість Максима Рильського, Юрія Яновсько- 
го, Івана Сенченка та інших, а робили з них мало не
бандерівців» [139, с. 182].
Дуже швидко Іллю Стебуна призначили заступ-
ником голови СПУ (у Корнійчука). Доноси тоді цінува-
лися. Згодом Ілля Стебун виступатиме в суді, коли суди-
тимуть за слово Миколу Руденка і Олексу Тихого, як екс-
перт КДБ у справі Тихого представить хворого і знеси-
леного чоловіка як запеклого буржуазного націона-
ліста.
З 1950-го М. Руденко вже не займав ніяких посад,
добровільно позбувшись таким чином усіх привілеїв
радянського істеблішменту. Великимим потрясінням
стало для нього розвінчання на XX з’їзді КПРС «культу
особи Сталіна». Прийшла думка, що справа не в самому
Сталіні. Якщо параноїк і садист міг стільки років очо-
лювати партію і державу, значить, учення, яке лягло в
основу держави, в чомусь неправильне. Штудіювання
«Капіталу» переконало Руденка в тому, що вчення К.
Маркса помилкове в самій своїй основі - у розумінні
теорії додаткової вартости. Вона створюється не на-
дексплуатацією робітника, а сонячною енергією (фото-
синтез), поєднаною з працею селянина. Своє бачення
цієї проблеми Руденко виклав у філософських працях
«Економічні монологи», які з’явилися в самвидаві в
1975, і «Енергія прогресу», у романі «Формула Сонця».
1974-го року «за метафізичне спотворення мар- 
ксизму» М. Руденка виключили з КПРС, 1975-го року - з
членів СПУ. Мусив продати машину, дачу, аби вижити, -
влаштувався нічним сторожем. Працював на могиль-
нику ядерних відходів у с. Пирогове під Києвом. На по-
чатку 70-х Руденко долучився до роботи на захист прав
людини. Мав тісні стосунки з московськими дисиден-
тами, був членом радянського відділення «Міжнародної
амністії». 18 квітня 1975-го заарештований за правоза-
хисну діяльність, але ще під час слідства у зв’язку з 30-
літтям Перемоги амністований як учасник II Світової
війни.
Коли Руденко добивався відновлення пенсії як ін-
валід, його в лютому - березні 1976 примусово піддали
психіатричній екпертизі. Тоді КДБ саме опробовувало
методи розправи з інакомисленням - за допомогою пе-
ревірених товаришів лікарів-психотерапевтів. Тільки
завдяки порядності лікарів його не запроторили в пси-
хіатричку. Визнаний психічно здоровим.
Після консультацій з П. Григоренком, О. Мешко,
О. Бердником, Л. Лук’яненком, І. Кандибою, О. Тихим,
М. Матусевичем, М. Мариновичем, Н. Строкатою 9 лис-
топада 1976 року на квартирі А. Д. Сахарова в Москві Ру-
денко провів прес-конференцію для іноземних журна-
лістів, де оголосив про створення Української Ґельсінк-
ської Групи. Того ж вечора квартира Руденка на другому
поверсі в Кончі-Заспі під Києвом була закидана цеглою.
О. Мешко, яка ночувала в квартирі разом з дружиною
Миколи Руденка - Раїсою, була поранена в плече. Так
КДБ «відсалютував» на честь створення УҐГ. Скоро були
опубліковані її Декларація і Меморандум № 1, у розділі
«Типові порушення прав людини» була інформація про
голод 1933-го року, про репресії 1937 - 1938 років, зни-
щення УПА, репресії проти шістдесятників, список кон-
цтаборів для політв’язнів, перелік українських невіль-
ників.
23 - 24 грудня 1976 у Руденка було проведено
обшук, під час якого йому підкинули 39 доларів США.
На той час за зберігання валюти притягували до кримі-
нальної відповідальності. На початку лютого 1977-го
Руденко заарештований у Києві просто посеред вулиці
й етапований літаком у СІЗО Донецька, де було пору-
шено справу проти нього і Олекси Тихого. (Дозвіл на |
арешт лідерів Московської, Української і Литовської
Ґельсінкських груп Ю. Орлова, М. Руденка і Т. Венцлова
дали члени Політбюро ЦК КПРС на клопотання Гене-
рального прокурора СРСР Р. Руденка та Голови КДБ
СРСР Ю. Андропова).
Напівтаємний суд відбувся 23 червня - 1 липня
1977	року в «ленінській кімнаті» контори «Змішторгу» в
м. Дружківка Донецької обл., на що «були процесуальні
підстави» — О. Тихий народився і жив поблизу. З кон-
тори зняли вивіску. Допитаних свідків у залі не зали-
шали. Одним зі свідків звинувачення у справі виступав
професор Ілля Стебун, якого Руденко колись захищав
від звинувачень у «космополітизмі».
Руденко був засуджений на сім років таборів су-
ворого режиму і п’ять років заслання за ст. 62 ч. 1 КК
УРСР. Публіцистичні статті, художні твори, усні вислов-
лювання Руденка кваліфіковані як наклепницькі. Суд
обмежився тільки констатацією цього. Наприклад, з
приводу «Енергії прогресу» у вироці сказано, що праця
«має ворожий характер, у ній наведені вигадки, які па-
плюжать радянський державний і суспільний лад». У ній
Руденко «робить спробу зганьбити революційні завою-
вання радянського народу і його авангарду - комуніс-
тів». А якими категоріями послуговувалися радянські
юристи: «У своїх художніх творах Руденко, виходячи з
ворожих націоналістичних позицій, вустами виведе-
них ним персонажів зводить наклепницькі вигадки на
радянський державний і суспільний лад». Формулю-
вання майже ідентичні з тими, які висували «ворогам
народу» 1937 року. Причому, відчувається, що готувала
цей вирок вправна рука філолога-літературознавця.
Нема у вироці доказів, що Руденко ставив за мету підір-
вати радянський лад. Узагалі аналіз справи показує, що
в діях М. Д. Руденка не було складу злочину. Власне, і дій
ніяких не було, адже він писав і виступав з усними про-
мовами як письменник, і це не суперечить Загальній
декларації ООН з прав людини. Просто він доводив чле-
нів політбюро до найвищої міри ненависті, не бажаючи
«розкаюватися» в тому, що написав правду про облуд-
ний «Капітал». Як колись Джордано Бруно не розкаявся
в тому, що Земля крутиться, і тодішня державно-цер-
ковна система спалила його на багатті. І Миколу Ру-
денка радянська система ладна була спалити за те, що
він сказав, аби отямилися, бо влада йде на міраж і веде за
собою задурманені народи СРСР.
Спеціальним розпорядженням Головліту УРСР
1978	року були вилучені з обігу (бібліотек і торгівлі) всі
твори Миколи Руденка - усього 17 назв. Микола Ру-
денко відбував покарання в таборі ЖХ-385/19 (сел. Лєс-
ной) іЖХ-385/3 (сел. Барашево, Мордовія). Спочатку як
інваліда війни II групи Руденка не залучали до тяжкої
фізичної праці. Але після того, як він на побаченні пе-
редав на волю через дружину Раїсу свої вірші, його у ве-
ресні 1981-го етапували в ВС-389/З6, що в сел. Кучино
Чусовського р-ну Пермської обл. і змусили копати і пе-
ревозити візком землю. Інваліда Великої Вітчизняної
війни II групи, учасника оборони блокадного Ленін-
града.
Напередодні дня Перемоги 1978 року Раїса Руден-
ко провела акцію протесту біля Центральної бібліотеки
імені Леніна в Москві, тримаючи в руках гасло: «Звіль-
ніть мого чоловіка, інваліда війни М. Руденка!». За ак-
тивну діяльність в УҐГ дружину Миколи Руденка Раїсу 15
серпня 1981 р. було заарештовано і засуджено за ст. 62
ч. 1 ККУРСР на п’ять років таборів суворого режиму. Її
злочинні дії полягали в тому, що допомагала чоловікові
поширювати патріотичні твори, підтримувала контак-
ти з ненависним режимові академіком А. Сахаровим.
Утримували її в жіночій зоні ЖХ-385/3 в селищі Бара- 
шево в Мордовії.
Микола Руденко не корився і в неволі. За участь у
страйках в’язнів, зривання нашивок з прізвищем, від-
мову від роботи Руденка часто кидали до ізолятора та
карцера. У березні 1984 року Руденко відправлений ета-
пом на заслання в с. Майма Горно-Алтайської АО, куди
через три роки, після відбуття строку, привезли дру-
жину Раїсу.
Звільнені з заслання у грудні 1987-го виїздять до
Німеччини, потім до США. Микола Руденко працює на
радіостанціях «Свобода» і «Голос Америки». 1988-го по-
збавлений радянського громадянства. Очолив Зарубіж-
не представництво УҐТ, потім Української Ґельсінської
Спілки.
1988 року Філадельфійський освітньо-науковий
центр визнав Руденка «Українцем року» - за непохитну
стійкість в обороні національних прав українського на-
роду і його культури. Член ПЕН-клубу. 1990-го обраний
Дійсним членом Української Вільної Академії Наук
(США). Лауреат літературної премії Українського фонду
культури імені В. Винниченка 1990 р.
У вересні 1990 року Руденко повернувся до Києва.
Відновлений у громадянстві, реабілітований. 1991-го
осліп і на праве око, але через півроку йому відкрилося
ліве, яке не бачило 63 роки.
1993-го року за роман «Орлова балка» Миколі Ру-
денку присуджена Державна премія імені Т. Шевченка в
галузі літератури. 1996-го року за великий внесок у роз-
виток української літератури і за правозахисну діяль-
ність Руденко нагороджений орденом «За заслуги» III
ступеня [137]. 2000 року йому було присвоєно почесне
звання «Герой України»...
Перший відважний крок Миколи Руденка - втеча
у Харків у голодні тридцяті. Минав школяреві чотир-
надцятий рік. Думав вдати себе круглим сиротою і
потра-пити до дитбудинку. Адже вихованці дитбудин-
ків жили набагато краще, аніж вони з мамою. Таким
чином, мір-кував підліток, розв’яжу руки мамі. Перша
зустріч з ве-ликим містом закінчилася невдачею - мілі-
ціонери просто вигнали його з відділку, і він кілька днів
мусив ночувати з безхатченками де доведеться. Єдине
чим утішався у тій мандрівці, згадував поет у зрілому
віці, тим, що випало побачити харківський пам’ятник
Шевченкові - він справив на юнака дуже сильне вра-
ження. «Це також іскорка краси, яка творить людину»
[139, с. 51]. Проте в місті Микола вперше зіткнувся з сис-
темними проявами російського шовінізму, і вже тоді
збагнув, що насправді націонал-більшовики заповзя-
лися зробити українців покірними рабами московської
держави.
Перша книга віршів Миколи Руденка вийшла у ви-
давництві «Радянський письменник» 1947-го року і на-
зивалася «З походу». Наступного року видавництво
«Молодь» випустило збірку віршів «Ленінградці», а Уж-
городське книжково-журнальне видавництво - поезії
«Незбориме плем’я». Практично щороку Микола Ру-
денко видавав одну, або й дві-три книги. Потенція його
думки - сильна і перспективна. Перша збірка поезій у
перекладі російською «Поколения идут» побачила світ
1952 року в «Советском писателе» у Москві. Перший
роман «Вітер в обличчя» з’явився 1955 року в «Радян-
ському письменнику».
Здавлося б, життя вдалося: не загинув на фронті,
одружився, народили з дружиною Іриною сина, при ви-
сокій посаді у Спілці письменників, зростає добробут
завдяки непоганим гонорарам. Але ж загострене по-
чуття справедливості не дає спокою. Він знову у тяжких
роздумах. Таку жорстоку війну виграв народ. І чому ж
знову - голод? Хто в цьому винен? Ні, не посуха. Річ у
тому, що разом із фронтовиками після II світової в Ук-
раїну вертається партноменклатура і насаджує своє не-
долуге керівництво. «Отже, висновок: найстрашніша в
світі війна виявилася легшою, ніж керівні зусилля кому-
ністичної партії» [ 139, с. 168].
Порядність як передумова викривальної публі-
цистики завжди була притаманна Миколі Руденку. Ке-
руючи журналом «Дніпро» у 1947 - 1950 роках, він мало
не щодня витримував неймовірний пресинг ідеологіч-
ного відділу ЦК КПУ [80]. Партія намагалася все три-
мати під пильним політичним контролем. Ніякої
вільної думки, не узгодженої з ЦК, ніякої свободи слова.
Не згодні? Читайте циркулярні вказівки В. Ульянова (Ле-
ніна) - «Партійна організація і партійна література».
Миколі Руденку «нашіптувачі» не радили публікувати в
«Дніпрі» повість Юрія Збанацького «Таємниця Соколи-
ного бору». Чому? Над автором збиралися чорні хмари.
Ходили чутки, а хто їх поширював - відомо хто, що
його ось-ось виключать з партії і навіть позбавлять
звання Героя Радянського Союзу, яке він заслужив під
час Великої Вітчизняної війни, та Микола Руденко на
свій страх і ризик надрукував повість. І це таки допо-
могло Збанацькому втриматися на ногах.
Відкрив редактор «Дніпра» читачеві і молодого
Ростислава Братуня. Хоча знову-таки на нього тиснули
зусюди, мовляв, що ти бандерівця підносиш. Братунь
очолював під час минулої війни молодіжне крило в
ОУН. А це ж - клопіт з міністерством держбезпеки. Ще
ж Берія - при параді! Рятуйся хто може. А слово «банде-
рівець» у ті часи вже означало вирок.
Ціла веремія зчинилася після публікації роману
молодого літератора Миколи Щепенка «Людина іде до
сонця» (готував Олесь Гончар, завідувач відділом про-
зи). Хоча автор виводив образ прогресивного секре-
таря райкому партії, «всюдисуще зірке око» йому не
повірило, а пильна критика чітко помітила негативи у
картинах зруйнованого села і тенденційність у змалю-
ванні негативних персонажів, проти яких бореться не-
типовий секретар. Ударила журнал «Дніпро» розгром-
ною рецензією підконтрольна емгебістам газета «Ком-
сомольская правда», а за нею - як по команді, решта пе-
ревірених партією видань. Тоді правильним слід було
вважати припудрений під сталінську світлу дійсність
роман С. Бабаєвського «Кавалер Золотой Звезды», а не-
відомий Щепенко з героєм-правдолюбом, звісно ж,
правильним вважатися не міг. Та ще й з України.
Напевне ж, у світлі вчення Маркса Москва регу-
лярно влаштовувала «обстріли» українських літерато-
рів. Не встигли осудити неслухняний журнал «Дніпро»,
як уже «Правда» 2 липня 1951 р. друкує розгромну ре-
дакційну статтю «Против идеологических извращений
в литературе», де піддано нищівній критиці вірш Воло-
димира Сосюри «Любіть Україну». Молотила й моло-
тила сталінська молотарка цвіт української культури.
Тому непоказна щоденна робота з виховання патріо-
тичної зміни - це громадянський вчинок Миколи Ру-
денка, який ще належить оцінити.
Уже в 60-ті роки він багато в чому допоможе мо-
лодому Євгенові Гуцалу, аби той відбувся як оригіналь-
ний український прозаїк, виявлятиме солідарність із
опальним Григором Тютюнником, захищатиме Олеся
Бердника.
Дивина дивна, як Микола Руденко легко розібрав-
ся у «єврейському питанні». Точніше - у великомас-
штабній провокації Л. Кагановича. Коли по війні той
прибув до Києва, призначений першим секретарем ЦК
КПУ, відразу почалося небачене досі висування у парт-
коми та на різні керівні посади осіб єврейської націо-
нальності. Руденко впевнений, що цей план особисто
розробив Генералісимус Сталін, а Каганович сліпо його
втілював. Чи так це, чи не так, а вже через два роки роз-
горілася сумнозвісна кампанія боротьби з космополі-
тизмом, кампанія винищення того прошарку кадрів,
який і створив Каганович. Тобто зумисне було змоде-
льовано провокативну суспільну ситуацію: дивіться,
мовляв, ось євреї все захопили, все посіли. Ніби тоді
хто-небудь міг самостійно щось посісти. Абсолютно всі
призначення відбувалися лише через компартійні ор-
гани. «З другого боку, я вважаю майже неймовірним, що
Каганович цілком свідомо готував тотальне винищення
єврейської культури та вбивство найголовніших її дія-
чів: Міхоелса, Фефера, Квітка, Бергельсона, Гофштейна
та багатьох-багатьох інших. Якщо Каганович знав про
ці плани, то хто ж він був насправді? В такому разі його
слід уважати катом не тільки українського, а й єврей-
ського народу» [139, с. 181].
Уже 1953 року на власні заробітки поет втілив
мрію маминого життя - звів справжню хату. Для сестри
Таїсії, з якою тоді жила мама. І навіть електрику підвели.
Ввімкнула мама світло в домі - і того ж вечора померла.
Все життя хотіла жити як люди, щоб все було яку людей.
Стояла та хата в Орловій балці - неподалік їхнього села.
Згодом Микола Руденко напише роман із цією промо-
вистою назвою «Орлова балка».
Щирість публіциста підкуповує особистісними
почуттями, які він передає досить живо, образно і емо-
ційно. Наприклад - сповідальні рядки, присвячені рід-
ній матері. Згадавши, як він не те, щоб соромився, ско-
ріше гордував старенькою мамою під час свого гостю-
вання відразу після війни. Йому сповнилося двадцять
чотири, а мама ось-ось мала перетнути сімдесятилітній
поріг. І молодому офіцеру-красеню (кашкет на бакир,
коробка цигарок «Беломор канал» у кишені, красуня-
дружина - в гарнізоні) чомусь здалося, що він уже - ве-
лике цабе, а рідне село - вже йому не рівня. Тоді й за-
кралася зневажна думка, що в його безрадісному дитин-
стві значна провина мами, завжди оточеної злигоднями
і завжди не влаштованої у житті. «Тепер я тяжко караюся
неправедністю своїх почуттів і часом думаю про зустріч
на тому світі: якщо ця зустріч справді можлива, я впаду
перед ненькою на коліна, аби виблагати її прощення.
Сьогодні я люблю її так, як можна любити рідну землю,
рідне небо й зорі над головою. Вона розрослася в моїй
уяві до цілого світу, її свята мученицька праведність до-
зволяє їй стати поруч із самим Христом. Прийміть,
мамо, мою синівську молитву. Сьогодні я визрів до того,
щоб любити вас так, як церква навчає любити Матір
Божу» [139]. Оцей його задушевний монолог блискуче
продовжує українську літературну традицію материн-
ської теми і синівського обов’язку, каяття і любові. Мати
і Україна. Єдине ціле. Нерозривне. Спустошливим мо-
дерністам цього не втямити.
Варто нагадати, що Микола Руденко узяв собі за ку-
мира «Мартина їдена» Джека Лондона, якого прочитав на
зорі своєї тривожної юності, і який багато в чому визна-
чив його долю. «Я змалечку мріяв стати письменником -
і це був саме той твір, який готував мене до цієї нелегкої
ролі» [139, с. 101]. А ще роман видатного романіста спо-
нукав Миколу Руденка самотужки працювати над своєю
освітою. Сліпий на одне око внаслідок серйозної травми,
отриманої в дитинстві, Микола Руденко зумів потрапити
навіть на передову під час Великої Вітчизняної війни. А
ще до того - у кавалерійський полк знаменитої дивізії
імені Ф. Дзержинського, яка у мирний час мала головне
завдання - охорону Кремля.
Сила волі, мабуть, найвиразніше проявилася в
Миколи Руденка саме під час призову до лав Червоної
Армії 1939 року. Тоді вийшов наказ про додатковий
набір, до війська брали студентів. Із філологічного фа-
культету Київського державного університету імені
Т. Шевченка взяли майже всіх хлопців. І Микола Руден-
ко вважав нижче своєї гідності числитися студентом у
той час, коли його товариші виконують патріотичний
обов’язок перед Батьківщиною. Таким чином йому вда-
лося обвести навкруг пальця медкомісію, яка не помі-
тила його інвалідності, і влитися в ряди військовиків. За-
пам’ятаємо деталь: молодий викладач університету і вже
батальйонний комісар Ілля Стебун на показовому мі-
тингу з нагоди масового призову студентів у Червону 
Армію багато і пафосно говорив про велику честь сту-
дентам, які одягають військову форму, аби «стати сол-
датами Сталіна». Мине чимало часу, шляхи Руденка й
Стебуна не один раз перетнуться, але навіть через деся- 
тиліття після всенародного розвінчання культу особи
професор Стебун так і залишиться «солдатом Сталіна».
Наперекір усім скептикам Микола Руденко в ка-
валерійському полку відмовиться від ролі штабного пи-
саря і стане повноправним кавалеристом, який погаму-
вав найноровливішого коня і оволодів усіма тонкоща-
ми бою на шаблях. Тобто, це ще раз засвідчує профе-
сіоналізм Миколи Руденка в будь-якій справі - якщо він
за щось береться, то робить це найкращим способом.
Безкомпромісність - важлива риса Миколи Ру-
денка, яка домінувала в ньому вже з перших днів пере-
бування на службі. Знаючи його грамотне письмо і
схильність до творчості, командир полку неодноразово
пропонував бійцю полишити кавалерію і взятися за на,-
писання історії полку. Якось Микола Руденко поглянув
на історичні документи і вжахнувся: дзержинці, вияв-
ляється, виконували не одну й не дві каральні експеди-
ції в Середній Азії.
Працювати над літописом кривавого полку він
навідріз відмовився. А невдовзі почалася Велика Віт-
чизняна війна, і його послали на Ленінградський фронт
у зовсім інший підрозділ. Ангел-охоронець, вважатиме
письменник, вивів його з цього полку й утримав від пи-
сання ганебної історії. «Правду написати було немож-
ливо, а брехати я не вмів і не хотів» [139, с. 103].
Свіжий вітер у суспільно-політичному житті СРСР
після XX з’їзду партії позначений сплеском відносного
вільнодумства. До числа творів, у яких окреслювалося
критичне ставлення до дійсності прийнято зарахову-
вати цикл нарисів В. Овєчкіна «Районні будні» та публі-
кації його столичних послідовників Л. Іванова, Є. До-
рош, Г. Радова, Ю. Черниченка, київського журналіста
С. Колесника та письменника В. Некрасова.
На сторінках столичної преси широко обгово-
рювалися радянські будні міста й села, проблеми на-
родного господарства, реформування економіки.
Цілий пласт «деревенской» прози в російській літера-
турі бере початок саме з цього періоду і пов’язаний із
появою таких знакових імен, як В. Астаф’єв, В. Бєлов,
В.Распутін, В. Солоухін, В. Шукшин.
Виступи публіцистів, зазначає, філолог П. Камін-
ський, вирізнялися творчим підходом до розгляду пев-
них проблем, намаганням проникнути в глибину
життя, піддати критиці різні негативні явища в еконо-
мічному і громадсько-політичному житті, породжені
тоталітарною системою і культом особи Й. Сталіна.
Проте, ніхто не заглибився до самого першодже-
рела всіх бід - до «Капіталу» К. Маркса. До снаги це було
лише Миколі Руденку.
У 70-х роках в авторській публіцистиці «центру»
наростає тема сумнівів щодо правильності радянської
системи взагалі. У цьому ряду згадують виступи А. Агра-
новського, Ф.Абрамова, С. Залигіна, І. Васильєва, О. Ні-
кітіна, Г. Радова, А. Стрєляного, Ю. Черниченка. Тільки
не згадують Валерія Марченка, який дивився на суть
речей так же кардинально, як і Микола Руденко і писав
не на замовлену політичними силами тему «как нам
обустроить Россию», а на поклик власного серця — як
нам жити самостійно. Тому і був закатований цербе-
рами КДБ. Спочатку відбув шість років пермських табо-
рів і два роки заслання нібито за наклепи на нашу світлу
і радісну радянську дійсність. Після відбуття покарання
прогресивний публіцист ніде не міг знайти роботи за
спеціальністю, всі місця були зайняті надійними, тобто ,
благонадійними журналістами. Тому працював нічним і
сторожем, як свого часу і Микола Руденко, автор майже
двох десятків популярних книг. У 1981 році Валерій
Марченко ніким з національно свідомої інтелігенції
особливо не підтриманий відкрито виступив проти ін- і
струкції Міносвіти УРСР «Про посилення вивчення ро-
сійської мови у школах України» [126], був схоплений
«орлами Андропова» і ув’язнений Київським обласним
судом на 10 років суворого режиму. Не всі кримінальні ;
злочинці тоді отримували такі терміни навіть за умисне
убивство. А за слово протесту, за чисте патріотичне по-
чуття українця партія, за висловом М. Шолохова «род-
ная наша мать», готова була засуджувати до страти. Яку
зловісному 1937-му. Не минуло й року після суду, і Ва-
лерій Марченко загинув у Ленінградській тюр-мі через
те, що лікарі зумисне не надавали йому допомогу. У
нього була ниркова недостатність. І судді взагалі-то
знали, що посилають журналіста на вірну смерть. Йшов
1984-й рік. Офіційна преса про Валерія Марченка ні-
чого не повідомляла. Які ж були успіхи на творчій ниві
українського «красного письменства»? Державні премії
СРСР у галузі літератури отримали І. Драч за книгу «Зе-
леные врата» (1983) і В. Коротич за книгу «Лицо нена-
висте» (1985). Державну премію імені Т. Шевченка 1984
року присуджено Л. Вишеславському («Близкая звезда»,
О. Сизоненку («Степ», «Була осінь», «Мета»), В. Яворівсь-
кому «Вічні Кортеліси») [116]... Усі - члени КПРС. Ми-
кола Руденко добував семирічний термін у мордовсь-
кому концтаборі. Ось такий інтер’єр епохи.
Трагічно склалася доля й московської колеги Ми-
коли Руденка письменниці і перекладачки Зої Крах-
мальникової. Вона була відома в столиці ще й тим, що
сам Булат Окуджава, легендарний співець старого Ар-
бату, присвятив їй свою пісню. Це вона перекладала в
1968 році бестселер Миколи Руденка «Чарівний буме-
ранг», який випустило тоді ж масовим тиражем видав-
ництво «Молодая гвардия». Зоя Крахмальникова на по-
чатку 80-х років минулого століття випускала позацен-
зурний православний альманах «Надежда», була за-
арештована і вислана на Алтай. У країні торжествували
войовничі атеїсти. Після II Світової війни розправилися
на Західній Україні з католицькими церквами, тепер на-
ставала черга православних.
Якщо ж простежити, так би мовити, етимологію
політичних переслідувань Миколи Руденка, то цілком
очевидно, що наприкінці 60-х років партія в особі ЦК
уже негласно поставила свою чорну позначку невга-
мовному письменнику і мислителю, який не тільки від-
мовився бути трубадуром партії, а ще й надокучав сво-
їми листами і творами про «помилку К. Маркса» та про-
позиціями унеможливлення грядущого економічного
колапсу. Який колапс? Тут весь народ розгорнув соц-
змагання за виконанім п’ятирічного плану та гідну зус-
тріч наступного з’їзду КПРС, вступають у дію гіганти
металургії і машинобудування, підготовлено найгран-
ДІозніший проект перекидання північних рік на пів-
день... а цей дивак говорить про якусь затавровану Ін-
ститутом марксизму-ленінізму фізичну економію. Інва-

зії трудящого люду комуністичними прожектами на-
брали катастрофічного розмаху.	
У підрозділі «Микола Руденко - провісник грома- 
дянського суспільства в Україні» ми детально зупини- 
мося на властивості письменника бути активатором
інформаційного впливу заради демократизації суспіль-
ства. Далеко не кожен наважувався відкрито виступити
проти системи, а ще - письмово викласти своє бачення
змін у державі в ім’я утвердження ідеалів справедливості
в цій несправедливій державі. Таким відчайдухом був
Микола Руденко зі своїм «Листом М. С. Хрущову» 1960-
-го року. Тоді люди боялися всюдисущих спец-служб. Це
суспільне явище блискуче передав російський пись-
менник і кінорежисер Василь Шукшин в оповіданні
«Міль, пардон мадам». Коли дивакуватий чоловік заради
склянки горілки переповідає кожній новій групі турис-
тів у своєму селі про нібито невідомий факт замаху на
Гітлера з його особистою участю, то дружина лає його,
каже, тебе ж коли-небудь посадять за спотворення іс-
торії. Того чолов’ягу й у сільраду часто викликають, про-
водять з ним бесіди. Але невгамовний Броніслав Пупков
гордо заявляє: «Не мають права. Це - не друкована ро-
бота!». Ото ж бо, а Микола Руденко мав сміливість ви-
кладати на письмі думки, відмінні від «лінії партії».
Друкована робота.
Саме після «Листа М. С. Хрущову» КДБ узяло Ми-
колу Руденка, що називається, в оперативну розробку,
засвідчивши таким чином подвійну мораль, подвійні
стандарти, лицемірство компартійної верхівки.
«Україна - 1960» - таку назву мав повнометраж-
ний документальний кінофільм, знятий того ж року за
сценарієм Миколи Руденка та Миколи Упеника. Стріч-
ка, зрозуміло, більше лакувала «радісну дійсність», аніж
показувала реальне життя, тому її демонстрували по
всіх кінотеатрах, навіть повезли в Москву для участі в
заходах з нагоди Декади української культури. Офіційні
ідеологи високо оцінили фільм. Авторів подали до на-
городження орденами Трудового Червоного Прапора.
Та вже тоді чиясь передбачлива рука викреслила їхні
прізвища (через Руденка) зі списку відзначених.
Окремого дослідження потребує історія з поста-
новкою вистави «На дні морському» (режисер Володи-
мир Оглоблін) за однойменною п’єсою Миколи Руден-
ка в Українському академічному драматичному театрі
імені І. Франка 1962-го року. Тема та ж, що й у повісті
О. Солженіцина «Один день Івана Денисовича» - без-
компромісне викриття сталінщини. Одначе, в Україні
оплот сталінізму виявився набагато міцнішим, ніж будь-
де. Вистава йшла з неймовірним успіхом, переповнені
зали колишніх в’язнів ГУЛАГу та їхніх родичів просто
здіймали бурю протесту в театрі під час дійства, пере-
живаючи за долю головних героїв. У головних ролях, до
речі, були зайняті найзнаменитіші актори - Наталія
Ужвій та Михайло Задніпровський. У КДБ при Раді Мі-
ністрів УРСР збагнули, що театр потроху перетворю-
ється на масовий агітмайданчик антисталінщини. Іще
до постановки КДБ та секретар ЦК КПУ з ідеології
А Скаба відкидали п’єсу, не підтримували її появу на сце-
-ні. Тільки завдяки завідувачу від ділу науки і культури ЦК
КПУ Юрію Кондуфору, який мав свої важелі впливу на
місцеву партеліту та контакти в прогресивнішій Москві,
спектакль відбувся. І все ж винахідливе КДБ зробило
свою чорну справу: працівники спецслужби невідомо
яким коштом, але скуповували квитки на цю виставу на
багато днів наперед. Ясна річ, що зала ставала напівпо-
рожньою. Одного такого вечора А. Скаба привів політ-
бюро ЦК КПУ і заявив, що виставу слід зняти, оскільки
на неї перестали ходити глядачі. Хоча глядачі й не пі-
дозрювали, чому не можуть дістати квитка на спектакль
«На дні морському», адже всі квитки справно викупову-
вало КДБ. Іншого такого випадку в історії театру, коли
на його виставу прибуло б політбюро ЦК КПУ в по-
вному складі, не траплялося. Справлялася цензура на
стадії підготовки спектаклів. Аж до 1991 -го року. Так що
Степан Бандера виявився абсолютно правий, напи- 
савщи того-таки 1956-го року (ніби року оновлення),
відразу після XX з’їзду КПРС статтю «Політика Москви
незмінна».
Був іще один сміливий театр у Союзі РСР, якии ри-
зикнув поставити п’єсу Миколи Руденка. Брянський об-
ласний драматичний театр. І там чинився спротив
приблизно таким же методом, що й у Києві. На одну з
прем’єрних вистав запросили Миколу Руденка. Він при-
їхав. А що тоді зчинилося у Брянську - справжній мі-
тинг, мабуть, перший у Радянському Союзі несанкціо-
нований політичний мітинг під стінами театру. Річ у
тім, що недолуге місцеве начальство прем’єру спектак-
лю відсувало, а квитки каса продавала. І сталося так, що
на прем’єру прийшло декілька комплектів глядачів. Яс-
на річ, що зала їх умістити не могла. Але вони не хотіли
розходитися. І таким чином сам по собі зчинився мі-
тинг А призвідником його став не хто інший, як наш
знаменитий Микола Руденко. Та все ж виставу зняли і
веліли забути. Вона була небезпечною для режиму дес-
потів. Принагідно, зауважимо, що сама п'єса не публіку-
валася, вперше її надрукували вже в 90-х роках минуло-
го століття.	
Зазначимо, що після хрущовської «відлиги» зя-
вився шокуючий партноменклатуру роман Олеся Гон-
чара «Собор». Усі сили компартія України кинула на
організацію повсюдного осуду цього твору за шабло-
ном «Я - проста доярка колгоспу імені Калініна хоч і не
читала цього роману, але скажу, якої шкоди...», тому Ми-
кола Руденко дещо відсунувся на другий план. Якраз у ці
роки з’являється нова когорта задиристих і вільних від
партійної «ідейності» українських прозаїків. Виходять
книги Євгена Гуцала «Яблука з осіннього саду», «Скупана
в любистку», «Хустина шовку зеленого», Григора Тю-
тюнника «Зав’язь», трохи згодом - історичний «анти-
партійний» роман Івана Білика «Меч Арея», науково-
фантастичні твори Олеся Бердника.
Тоді ж Григір Тютюнник у листі до Олеся Гончара
передасть настрої оновлених сталінських послідовни-
ків: «Здавалося б, нормалізація (як же: «культу не було,
були окремі помилки», генерали аплодують, стоячи
його ім’ю, названому начальством; керівні дами, комсо-
молки в сорок років, переконують письменників-по-
чатківців, що 37-й рік не такий уже й злочинний, що
декому тоді справедливо «дали прикурить» - і раптом
«Собор». Здавалося б, усе минулося, «прошло без сучка и
задоринки»: народ, від якого забрано й приховано істо-
рію його духу, як приховують від прийомної дитини,
хто її батьки і куди вони поділися, - народ цей звик,
«без-молствует» - і раптом «Собор» [175, с. 761 - 762].
Мине трохи часу - і раптом «Економічні монологи»
Миколи Руденка. Та й не просто тобі художній твір, бе-
летристика, а фундаментальна економіко-філософська
праця, що розбиває вщент «святая святих» їхньої мар-
ксистсько-ленінської антислов’янської, з дозволу ска-
зати, релігії, а в офіційному тлумаченні «революційного
вчення». Справді-бо, пора вдаватися до практики і ме-
тодів 1937 року, адже «вороги народу» вже пробралися,
притупивши більшовицьку пильність, до самісіньких
основ. До істинного розуміння нав’язаної суспільству
формули «кто был никем, тот станет всем». Хоча того-
таки 1968-го року дісталося й Миколі Руденку. Одна з
ідеологічних нарад у ЦК КПУ, куди зібрали всіх секре-
тарів райкомів і обкомів партії з ідеології та комсомо-
лок у сорок років, як писав Григір Тютюнник, і громили
збірку поезій Миколи Руденка «Всесвіт у тобі». І тільки
перший секретар ЦК Петро Шелест невідомо яким по-
битом узяв та й заступився за поета. Це трохи відстро-
чило час розправи. Хоча всі стріли партійного гніву
полетіли у бік видавництва та безпосереднього редак- 
тора книж-ки. Звичайно, справжня причина арешту й
ув’язнення за «антирадянську діяльність» Миколи Ру-
денка - його фундаментальні публіцистичні твори, які
неспростовно довели хибність теорії марксизмулені-
нізму, покладеної в основу діяльності комуністичної
партії і радянської держави та неспроможність мало-
освічених членів політбюро ЦК КПРС похилого віку
адекватно осмислити зовнішні і внутрішні протиріччя
в громадсько-політичному й економічному житті для
прийняття виважених рішень. Інакшого годі було спо-
діватися від догматиків і демагогів, які через два роки
після суду над М. Руденком і О. Тихим розв’яжуть без-
глузду війну в Афганістані і не понесуть за десятки
тисяч загиблих і сотні тисяч поранених радянських
солдатів і офіцерів жодної відповідальності. Виходить,
за дії,які призвели до трагедії тисяч людей, - нікого не
притягли до суду. А за висловлені думки, за намагання
врятувати свою країну і людство в цілому від економіч-
ної і продовольчої кризи, - сім років концтабору і п’ять
-	заслання. Світло і Пітьма знову стали на герць.
«Людиноненависницька ідеологія тоталітаризму,
як більшовизму, так і фашизму, головними своїми воро-
гами вважала філософів-аналітиків, які, продовжуючи
традиції позитивізму XIX та неопозитивізму XX сто-
річчя, шляхом логіко-лінгвістичного аналізу речей та
гасел доводили облудність та гуманітарну, наукову і мо-
ральну нездатність диктаторських режимів» [100, с. 14].
Микола Руденко був знавцем, отже - ворог неукам біля
державного і партійного керма. Ворог Пітьми.
Постановою «Про підготовку до 50-річчя ство-
рення Союзу Радянських Соціалістичних Республік» ЦК
КПРС у 1972 році лицемірно проголосив створення
«нової історичної спільноти - радянського народу». Це
означало посилення русифікації республік взагалі і Ук-
раїни зокрема. ЦК КПРС і Рада Міністрів СРСР продуку-
ють шовіністичні за своєю суттю постанови: «Про захо-
ди щодо подальшого вдосконалення вивчення і викла-
дання російської мови в союзних республіках» (1978),
«Про додаткові заходи з поліпшення вивчення росій-
ської мови в загальноосвітніх школах та інших на-
вчальних закладах союзних республік» (1983 р.). 31984
року в УРСР почали виплати підвищеної зарплати (на
15%!) вчителям російської мови і літератури у порів-
нянні з учителями української мови і літератури в за-
гальноосвітніх школах.
І це - на фоні одіозної інструкції Міносвіти, яка
дозволяла взагалі не вивчати ні українську мову, ні літе-
ратуру, якщо на те є заява батьків учня [41]. Звісно, такої
принизливої для українців ситуації Микола Руденко
терпіти просто не міг. І навіть концтабірна брама не
була для нього перепоною. Бо він писав протестні пуб-
лікації, які відразу ж за допомогою патріотів (часто - за
допомогою дружини Раїси Панасівни) переправлялися
на волю, і звучали на весь світ на радіо «Свобода» та
«Голос Америки». Тому й кинули до в’язниці відважну
Раїсу Панасівну. Щоб урвати зв’язок мислителя зі світом.
У часи несміливої «горбачовської» перебудови
(головним чином були словеса, а діла майже не було)
одна з основних тем московської школи публіцистики
(Л. Аннінський, В. Васильєв, В. Бєлов, О. Лацис, А. Стрє-
ляний, В. Щекочіхін) зводилася до пошуків виходу
країни з економічної кризи. Причому, всі вони мислили
про радянську імперію і не інакше, ніякі там «сепарти-
тисти» до уваги не бралися. І ніби ніхто «не помічав», що
справжній знавець теми М. Руденко, який застерігав від
колапсу ще в зоряні часи Хрущова, немає доступу до
ЗМІ. Масова пропаганда запудрювала мізки народу, і за
допомогою провідних публіцистів епохи, - про соціа-
лізм «з чєловєчєським ліцом», а Микола Руденко і де-
сятки інших дисидентів досі перебували у ранзі держав-
них злочинців і спостерігали за «сміливими» дискусія-
ми із-за грат або з місць заслання. М. Руденко з дружи-
ною перебували в глухому алтайському закутку. Не
знати про нього «виконроби перебудови» з-поміж тих
же помічників партії не могли, адже «Голос Америки» та
інші поки що ворожі радіостанції регулярно інформу-
вали про нього як про політичного в’язня. Це може за-
свідчувати як про відсутність солідарності серед всесо-
юзних «акул пера і мікрофону», так і про певну спрямо-
ваність їхньої поведінки. Недаремно в народі тоді ходив
жарт: перебудова - це як дрімучий ліс - угорі шумить, а
внизу - тихо.
Партія дозволяє дискусії, з’являється термін «сво-
бода слова». Виходять великими тиражами збірники
публіцистики «Зависит от нас. Перестройка в зеркале
прессы», «Иного не дано», «Страницы истории КПСС:
Факты. Проблемы. Уроки», «Если по совести», «Уроки
горькие, но необходимые», «Постижение», у Києві -
«Ми не раби», «Час перебудови» та ін.
А про Василя Стуса, Олексу Тихого, Івана Світ-
личного та багатьох інших політичних в’язнів офіційна
преса також помовкувала. Не бажали псувати імідж ве-
ликого «перебудовника» М. Горбачова, якому народ
влучно присвоїв прізвисько «Михаїл-мєчєний». Через
багато літ політичний в’язень мордовських таборів і
публіцист Василь Овсієнко змалює справжнє нутро так
званого демократичного генсека (пригадуєте, ще 1957
року М. Руденко застерігав суспільство від лискучих і
улесливих «демократів»?): «Горбачову не хотілося мати
в камері Нобелівського лауреата - ані звільнити його.
Знаючи, що Нобелівську премію присуджують 24 жов-
тня - тільки живим - Горбачов руками лагерної ад-
міністрації знищив В. Стуса 3 вересня 1985 року» [107.
С. 8 - 9].
Питання серйозного аналізу економічних векто-
рів розвитку як окремої країни, так і людства загалом,
за підсумками XX століття та перед лицем загроз XXI
століття розглядали в локальних публікаціях А. Агра-
новський, В. Лизанчук, М. Жулинський, Й. Лось, Л. Бой-
ко-Бойчук, О. Нагорний, М. Нечиталюк, А. Свідзинсь-
кий, І. Полянський, В. Шкляр, Е. Шес- такова, Ю. Щербак;
чимало місця дослідженню ролі публіциста в суспіль-
но-політичному житті приділено в монографіях О. Га-
лича «Олесь Гончар - журналіст, публіцист, редактор:
еволюція творчої майстерності», П. Камінського «Пуб-
лицистика В. Г. Распутина: мировоззрение и проблема-
тика», В. Пульмана «На перекрестке четырех дорог. Про-
гноз судьбы человечества (четвертое издание)».
Серед численних інтерв’ю ЗМІ, які Микола Ру-
денко щедро давав після повернення в Україну зі США,
привертає увагу неординарна публікація в «Народній
газеті» у жовтні 1997 року під заголовком «Прорив до
волі» [140]. Розмова - з нагоди 90-річчя легендарного
правозахисника, збурювача спокою в СРСР генерала
Петра Григоренка. Тоді відбувся вечір пам’яті Петра
Григоровича у київському Будинку вчителя. Зі США
прилетів його син Андрій, який отримав батькову наго-
роду від незалежної України - орден «За мужність» І сту-
пеня. До речі, саме Петро Григоренко став першим
кавалером цієї почесної нагороди.
Доктор військових наук, генерал-майор П. Г. Гри-
горенко створив і очолив першу в СРСР кафедру кібер-
нетики у військовій академії Генерального штабу МО
СРСР імені М. Фрунзе. За виступ проти «розкручування»
в радянській пресі нового культу особи - культу пер-
шого секретаря ЦК КПРС і голови Ради Міністрів СРСР
М. Хрущова ще 1961 року поплатився роботою, а в 1964
році за створення на Далекому Сході «Спілки відрод-
ження чистого ленінізму» його запроторили на трива-
лий термін до психіатрички. У КДБ саме освоювали
новітній метод розправи над незгідними з «лінією пар-
тії». Петро Григоренко відкрито протестував проти со-
вєтської окупації Чехословаччини 1968 року, підтримав 
заборонений рух кримських татар за право повер-
нення на історичну батьківщину, написав історико-
публіцистичний памфлет «Приховування історичної
правди - злочин перед народом» - про незліченні мар-
ні втрати СРСР у II Світовій війні через невміле керів-
ництво. Він сам розшукав через Оксану Мешко у 1975
році Миколу Руденка, коли академік А. Сахаров, не во-
лодіючи українською мовою, дав йому прочитати та
оцінити публіцистичний наукоємний твір київського
дисидента «Економічні монологи». Генерал запросив
письменника у гості. Відтоді вони дружили родинами,
часто зустрічалися аж до остаточного арешту М. Ру-
денка 1977 року. Постійно при цьому відчували на собі
недремне око «наружки» (підрозділ зовнішнього сте-
ження КДБ, який в СРСР діяв абсолютно незаконно).
«Про Петра Григоровича не хотілося б говорити
банальностей... У моєму житті було кілька людей, яких я
вважаю найвидатнішими представниками людства.
Знаючи таких людей, починаєш шанувати земну лю-
дину взагалі, вірити, що людина створена для високого
подвигу і високого мислення... Що мене в ньому раду-
вало і навіть дивувало? Якась дитяча чистота душі, ди-
тяча непорочність. Зберегти таку чистоту душі може
тільки надзвичайна людина, тому що чистота душі за-
вжди викликає ненависть у демонічних натур, у людей,
які не вміють жити правдою» [140].
Погляньте, як М. Руденко точно і лаконічно зма-
льовує у своїх відповідях на запитання кореспондента
актер усесвітньо відомого борця за права людини,
якого радянський режим позбавив громадянства, щоб
закрити дорогу йому з-за кордону, щоб він не заважав
утримувати народи СРСР у компартійному рабстві. Та
генерал і на чужині не лише самоорганізувався, а й ор-
ганізував довкола себе чимало прихильників і постав на
чолі демократично-патріотичних сил діаспори.
«Я був знайомий з Андрієм Сахаровим, хоч не так
близько, як з Григоренком, - веде далі Микола Руденко.
-	На небосхилі дисидентства вони були поруч. Бо й Са-
харов людина надзвичайної відкритості. Це - ні слова
брехні, жодної неправди, ніякої пози... Тому з Григорен-
ком було дуже легко дружити. Це була людина, яку не
треба було розгадувати. Навіть у рисах його обличчя
навіть у старості лишалося щось дитяче, надто ж коли
з’являлася усмішка - цей індикатор дитя- чої непороч-
ності... Так він і жив: як мислив, так і йшов. За це я його
любив, як любили й інші люди. Він був людиною вели-
ких християнських чеснот» [140].
Коротенький текст, а ми вже бачимо генерала-
бунтівника так, ніби ось він перебуває поруч і готовий
до бою з партноменклатурною ордою. А яка влучна ме-
тафора «усмішка - цей індикатор дитячої непорочнос-
ті». Згадуєш відразу світлі усмішки Олександра Довжен-
ка, Юрія Гагаріна, Юрія Гуляєва, В’ячеслава Чорновола,
Петра Шелеста... І ніколи не зрине в пам’яті усмішка
Брежнєва, Андропова, Щербицького, Суслова... Вони
були одвічно похмурими, як і їхні справи.
Опальний академік Андрій Сахаров не міг не при-
вернути в орбіту своєї світоглядної позиції опального
письменника і мислителя Миколу Руденка. Передовсім
публіцистичною працею «Роздуми щодо прогресу, мир-
не співіснування та інтелектуальну свободу», де він схи-
лявся до західної моделі устрою держави та переко-
нував, що в її основі закладена ідеологія гуманізму, а не
людиноненависницька ідеологія класової боротьби.
Академік агітував за зближення національних держав, а
завданням світових еліт вважав об’єднання світу. Зглад-
жувати, а не загострювати національні суперечності, -
ось засіб для збереження миру на планеті. Основою і
метою прогресу він проголошував дотримання прав
кожної людини. Тричі Герой Соціалістичної Праці, лау-
реат Ленінської премії за створення водневої зброї в
СРСР, він був позбавлений всіх титулів і нагород за пра-
возахисну діяльність. У спогадах Микола Руденко під-
креслить, що вершиною громадської діяльності для
нього як українського письменника і засновника Укра-
їнської Ґельсінської Групи була співпраця з Андрієм Са-
харовим, Юрієм Орловим, Валентином Турчиним, Пет-
ром Григоренком, чиї імена звучали на весь світ. Отже,
повернімося до знакового інтерв’ю з приводу ювілею
Петра Григоренка.
«Я пройшов ті самі стадії, що й він - од правдиво-
го марксиста-ленінця до українського патріота, то
знаю, як це відбувалося, - додає Микола Руденко. - Коли
розвіялася ілюзія марксистської доктрини, за яку ми
віддавали життя, то постало питання: а чиї ми діти?
Якого народу? Ми збагнули, що нації виникли не випад-
ково, це був Божий задум. Коли апостоли мали йти про-
повідувати народам Святе Євангеліє, то їм дано було
знання різних мов. Бог створив людину, Бог створив і
націю. А що створене Богом, те гідне пошанування і
того, щоб від дати за нього життя. Під час нашого знай-
омства в Григоренка був саме цей період національ-
ного прозрівання. Пам’ятаю, переглядали фільм «Зви-
чайний фашизм» (документальний фільм-роздум ви-
датного режисера М. Ромма. -Авт.), про виникнення
німецького фашизму і наслідки його діянь, і Григорен-
ко, розмірковуючи, сказав: «Так, Богдан Хмельницький
зробив велику помилку, що приєднав Україну до Росії.
Та помилка викривила історичний шлях українського
народу» [140].
Авжеж, і в якості інтерв’юйованого Микола Ру-
денко демонструє блискучий зразок публіцистики. І в
побудові фрази, і в посиланнях на джерела, і в риториці,
і в манері вести діалог, і доборі цитат. Він досягнув ефек-
ту справжньої публіцистики - вміння відшукати слова,
які не лишають слухачів байдужими. Його слова не ли-
шають байдужими. Колись він виокремив цю головну
ознаку професійності.
Комуністичний режим в СРСР відзначався ней-
мовірною агресивністю до своїх навіть не критиків, а
опонентів, шукачів правди. Пригадую, який галас зчи-
нився довкола запорізької молодіжної газети, коли на-
прикінці 80-х років у публікації про сталінські репресії
я запровадив не вживане досі слово «капеесесівці» сто-
совно слідчих МДБ, які були членами КПРС. Російською
-	«члены КПСС». Безмежні можливості українського
словотвору за аналогією «енкавеесівці» дозволили офор-
мити модальне слово - «капеесесівці». Кажу ж, у мій бік
метали громи й блискавки всі «відповідальні товаріщі».
Так то - через одне, слово. А тут Микола Руденко взяв
«Капітал» - їхню мало не партійну біблію - і розкрив
людям очі на цю облудну книгу. Зрозуміло, що це пе-
редбачало реакцію якщо не самого політбюро в по-
вному складі, то бодай секретаріату ЦК КПРС. І воно
відбулося, те засідання «мухоморів», як він писав у казці
«Зелене око», і винесло вердикт - піддати письменника
Миколу Руденка судовому переслідуванню.
Тут варто нагадати, що у 70 - 80-х роках минулого
століття кремлівські «аксакали» вдалися до чергової се-
мантичної диверсії, оголосивши про вдалий, на їхню
старечу думку, продукт суспільно-політичної селекції
-	утворення людського масиву наднового типу під на-
звою «совєтський народ». Водночас посилився тиск на
національні мови і культури на догоду пріоритету, ви-
значеного недоумками з одностайного кола членів по-
літбюро, російської мови і культури.
Коли Миколу Руденка виключали з комуністичної
партії у Київському міськкомі (а передувала цьому май-
же ритуальна процедура — в первинній організації, тоб-
то в СПУ, партком якої відразу після війни він і очолю-
вав, його тогочасний секретар Богдан Чалий ніби по-
тьмарений спецслужбами заявив, зокрема, що головну
небезпеку становить саме Руденко, а не Бердник, до-
слівно: «Якби ви знали, який це небезпечний ворог!»...)
[139, с. 371], обмежені розумово, але ідейно стійкі, това- 
риші вишукували антирадянські мотиви навіть у його
віршованій казці для дітей «Зелене око». Сюжет про-
стенький: копали криницю, і хлопчик провалився під
землю. Там він зустрів одухотворений камінь, який сві-
тив зеленим оком. Хлопчик визволив його, і той на знак
подяки почав розповідати, як він жив у царстві дуже
злого царя Мухомора. Надто дістали «товаріщєй» ось
такі підозрілі для них рядки поетичної казки:
..Вся держава в труби гра
І кричить: «Ура! Ура!»
Тут на чорне кажуть: біле.
На безділля кажуть: діло.
Слава кажуть на ганьбу,
Вухо мають за губу.
А на рота і на вуха
вішають замки; не слуха
хай ніхто крамольних слів.
Тут освячують ослів
і ведуть їх у палату,
роблять членами сенату.»
Гротескний сюжет витлумачували як прямий на-
клеп на радянську владу. Микола Руденко дивується,
мовляв, де ж тут радянська влада - під землею? Хлопчик
провалився крізь землю, то опинився десь на проти-
лежному боці земної кулі, може - аж у Чилі або в Болі-
вії... Ні, не вгавають «товаріщі», ми все-все розуміємо. То
оце ви, кепкує далі поет, так погано думаєте про радян-
ську владу?
Нічого нового для безпідставних звинувачень, як
бачимо, капеесесівці вигадати не могли. Усе той же ін-
квізиторський набір зразка 1937-го року: «ворог на-
роду».
Вражає, що недолуга номенклатура замість ґрун-
товного вивчення «Економічних монологів» (нехай на-
віть у закритому режимі, як вони захищали закриті
дисертації «по бандерівцях») і напрацювання скільки-
-небудь наукової стратегії щодо поліпшення фінан-
сово-господарських справ, замість нормального діало-
гу з громадськістю, - хапалася за кобури при слові «ук-
раїнський письменник» і шукала підстав, аби висунути
мислителю світового масштабу звинувачення в «анти-
радянській діяльності» і вкинути його до в’язниці. Вони
були вражені страхом перед високою освітою і висо-
кою культурою.
Тим часом компартія, «родная наша мать» (за ви-
значенням легенди російської літератури М. Шоло-
хова), так загосподарювалася, продовжуючи сталінську
кадрову політику, що мало-помалу в СРСР просто скін-
чилася їжа для людей. Як і писав Микола Руденко, плу-
танина із визначенням додаткової вартості, виснажен-
ня орних земель та пригнічення будь-якої підприє-
ницької ініціативи закінчиться колапсом.
Відомий американський політик Збігнєв Бзежин-
ський добачив лише через двадцять років після М. Ру-
денка, що крах СРСР настане через низьку культуру
праці [41, с. 220].
Проте крах радянської економіки був абсолютно
передбачуваний. Якщо на одиницю продукції в СРСР
витрачали в 2 - 2,5 рази більше матеріальних ресурсів
та в 1,5 рази більше палива й енергії, ніж у розвинених
країнах, то про які успіхи могла йти мова [55]. До того ж,
на виробництво однієї тонни зернових в 1986 році у
США витрачали 43 кг умовного пального, а в СРСР -
214 кг [88]. То про яку собівартість і рентабельність уза-
галі можна було говорити? Ніби зумисне хтось органі-
зовано готував економіку СРСР до банкрутства, щоб
потім нав’язати кабальні кредити різних міжнародних
валютних організацій, девізом яких було гасло «Гроші
роблять гроші». Але ми вже знаємо, що з часів Аристо-
теля це гасло є заздалегідь неправильним з точки зору
здорового глузду. А все відбувається тому, що досі в світі,
на що зосереджував увагу Микола Руденко, не прийнята
єдина міра вартості.
Дотичними до нашої теми можуть бути віднесені
дисертації доктора філологічних наук Н. Зелінської
«Поетика наукового тексту: українська наукова публі-
цистика XIX - початку XX ст.» [52], монографія доктора
філологічних наук М.Бутиріної «Стереотипи масової
свідомості: Особливості формування та функціону-
вання у медіасередовищі» [18], дисертації кандидатів фі-
лологічних наук О. Требус «Публіцистика Дмитра Пав-
личка: мотиви, жанри, контекст» [172], С.Гришиної «Ук-
раїнська публіцистика 60-х і 90-х років XX століття в
контексті національного відродження (ідеї і тенденції)»
[36], О. Бондаренко «Художня проза Миколи Руденка в
літературному контексті шістдесятництва»[15], канди-
дата політичних наук Л. Бойко-Бойчук «Синергетичний
підхід у політичних дослідженнях (на прикладі аналізу
політико-владної взаємодії у територіальних громадах
України)» [14], підручник «Політологія» за редакцією
О	Б. Бабкіної та В. П. Горбатенко [120], навчальний по-
сібник Й. Д. Лося «Публіцистика й тенденції розвитку
світу (Львівська школа журналістики)» [78], підручник
В.Різуна «Теорія масової комунікації» [134], розвідка Л.
Супрун «Дискурсивні категорії публіцистики Сергія Єф-
ремова» [166], публікації М. Сенченка «Четверта світова
війна» [159], Ю. Щербака «Фатальний трикутник» в гео-
метрії XXI століття: чому Україна повинна бути членом
НАТО» [195].
«Старшим бунтівником» епохи шістдесятництва
називає Миколу Руденка кандидат філологічних наук із
Запорізького національного університету О. В. Бонда-
ренко. Вона захистила дисертацію 2002 року на тему:
«Художня проза Миколи Руденка в літературному кон-
тексті шістдесятництва». З цієї роботи видно, що у тво-
рах епічної форми (романи «Орлова балка», «У череві
дракона», «Ковчег всесвіту», «Сила Моносу»), у яких Ми-
кола Руденко втілив свої економіко-філософські шу-
кання, окреслено ті ж проблеми та ідеї, що ми їх відна-
ходимо й у його публіцистичних творах «Економічні
монологи», «Енергія прогресу», «Гносис і сучасність».
Осяяння знанням - так можна охарактеризувати нове,
відмінне від усталено офіційного світобачення, запро-
поноване Миколою Руденком мислячому читачеві. Він
переконливо доводить, що сприймати дійсність і ду-
мати про майбутнє потрібно поза догматичною фор-
мулою «Партія - наш рульовий». Бо справді обіцянками
світлого комуністичного завтра встелена дорога до
пекла. Дорога ця зветься індустріалізацією. Скінчаться
запаси корисних копалин (у першу чергу - газу, нафти,
вугілля), і настане колапс. А тому слід негайно переорі-
єнтувати всю економіку на нові відновлювані джерела,
а всі зусилля держави спрямувати на збереження ґрун-
тів та підвищення їхньої родючості. Бо лише із землі
завдяки Сонцю можна отримувати додаткову вартість.
Наукова новизна дисертації О. Бондаренко, пере-
довсім, окреслюється увагою до проблем втілення у ху-
дожній прозі М. Руденка естетичних ідеалів митця. Це -
одна з перших спроб системного аналізу авторського
осмислення й вираження інтелектуального, духовно
багатого і щедрого внутрішнього світу сильного героя.
Дослідниця виділяє чотири умовних періоди
творчості М. Руденка. Визначає основні віхи зростання
письменника - від соцреалізму (романи «Вітер в облич-
чя», «Остання шабля») та «глибокого християнського
містицизму, поєднаного з болісним пантеїзмом» (ро-
мани «Орлова балка», «Ковчег всесвіту») - до превен-
тивної аргументовано досконалої «антимарксистсь-
кої» публіцистики (праці «Економічні монологи», «Гно-
сис і сучасність»),
У трьох розділах дисертації - «Феномен шістде-
сятництва у літературному процесі України та місце в
ньому М. Д. Руденка», «Втілення естетичних ідеалів у ху-
дожній прозі М. Руденка», «Культ Сонця як основа філо-
софського та поетичного світогляду М. Руденка» -
науковець дійшла висновку: художні твори М. Руденка
об’єднує духовний бунт проти неосталінізму та звер-
нення до вищого розуму Всесвіту - світової Монади,
спонукання читача до протистояння пітьмі у будь-яких
проявах. Сила духу автора передається через головних
персонажів читачеві силою великого оптимізму. «Кон-
стантою тієї сили є стоїцизм, - писав інший відомий
шістдесятник Євген Сверстюк, - з яким людина зно-
сить свою долю з вдячністю Богові і дає поміч іншому
на розбурханій і небезпечній хвилі часу» [157].
Варто зупинитися на понятті синергетики, адже
Микола Руденко, можливо, навіть не позиціонуючи свої
науково-публіцистичні твори з цією універсальною
теорією, працював у її полі..
Синергетику витлумачують як систему знань, сво-
єрідну науку синтезу щодо процесів самоорганізації в
природі і суспільстві, вважають, що предметом синер-
гетики є механізми спонтанного утворення і збере-
ження складних систем, особливо тих, які перебувають
у стані стабільної нерівноваги відносно середовища
(біотичні і соціальні організми), таким чином, що в
сферу уваги потрапляють нелінійні ефекти еволюції
систем будь-якого типу, кризи і біфуркації - нестійкі
фази існування, що передбачають множинність сцена-
ріїв подальшого розвитку. Елементи нової науки скла-
далися на основі теоретичних і експериментальних
результатів, отриманих дослідниками Німеччини, Бель-
гії, Росії, США в галузі термодинаміки, біофізики, ево-
люційної хімії, математики, філософії у період з 20-х до
70-х років XX століття. Тут називають імена розробни-
ків Е. Бауера, М. Ейтена, Л. Онсатера, І. Пригожого, О. Ру-
денка, Г. Хакена, Е. Шредингера, Е. Янга та ін. [198]. Чи
мав до цього стосунок Микола Руденко? Перефразо-
вуючи відому іронічну фразу про те, чи любить ваш
друг розмовляти про інтимні стосунки, виявляється, що
не любить, бо він тим займається, можна сказати й про
Миколу Руденка: він про синергетику не говорив, він
нею займався. Адже «Енергія прогресу» якраз і пройнята
ідеєю універсального еволюціонізму, виокремленням
головної причини регресу (хибна теорія додаткової
вартості в економіці, запущена в обіг «Капіталом»
К. Маркса) і накресленням шляхів самоорганізації су-
спільства для подолання викликів третього тисячоліття
-	інтенсифікація землеробства як головного засобу от-
римання додаткової сонячної енергії, а значить і додат-
кової вартості.
Часто вживається поняття міждисциплінарного
потенціалу синергетики. Завдяки загальнонауковій зна-

чущості предмета, стилю і методу мислення, застосу-
вання частково математичного апарату зумовило по-
ширення синергетичних дослідницьких прийомів На
галузі гуманітарних знань, а це допомагає розкрити до-
даткові причинні залежності в походженні і еволюції
психіки, інтелекту, духовної культури (як антиентро-
пійних факторів), дослідити динаміку індивідуальної і
суспільної свідомості тощо. Не зайве нагадати, що саме
на антиентропійних факторах у працях Миколи Ру-
іенка «Економічні монологи», «Енергія прогресу», «Гно-
сис і сучасність» наголошують доктори економічних
наук, професори М. Курик, В. Шевчук, доктор фізики
Стенфордського університету Р. Татчин (США) як ви-
значного мислителя у галузі економіко-філософської
думки.
Зі світоглядної точки зору синергетику також по-
зиціонують як глобальний еволюціонізм або універ-
сальну теорію еволюції, яка дає єдину основу для опису
механізмів виникнення будь-яких новацій за аналогом
кібернетики, котру колись визначали як універсальну
теорію управління. Напевне, синергетика ближча до
універсальної теорії виживання в умовах глобалізації.
Стосовно публіцистики Миколи Руденка, то її
можна вважати багато в чому спорідненою з концеп-
цією російського академіка М. Моїсеєва, який пов’язує
синергетику з ідеєю універсального еволюціонізму і
коеволюції людини і природи.
Як уже наголошувалося, ґрунтовних досліджень
публіцистичної спадщини Миколи Руденка досі не бу-
ло. В ЗМІ знаходимо кілька десятків коротких розвідок,
які присвячені певній грані таланту Миколи Руденка-
публіциста. Серед них можна виокремити найсуттєвіші:
В. Базилевський «Ріка духовна» у газеті «Літературна Ук-
раїна» [5], І. Власенко «Я завжди жив і працював для Ук-
раїни», «Формула Сонця Миколи Руденка» в газеті «Уря-
довий кур’єр» [22,25], «Возвращение Миколы Руденко»
в журналі «Радуга» [23]; М. Березін «Талант з енергії
сонця» в газеті «Українське слово» [9], В. Кіпіані «Про-
зрение Миколы Руденко» в газеті «Киевские ведомос-
ти» [63], М. Малаш «Вітер в обличчя» в журналі «Україна»
[851; В. Пащенко «Життя - найважча на землі робота» в
газеті «Літературна Україна» [ 114]; Л. Талалай «Пером з
ангельського крила» у журналі «Київ» [167], «Муза Ми-
коли Руденка» в журналі «Березіль» [168], М. Малахута
«Остання шабля Миколи Руденка» у газеті «Луганська
правда» [86], М. Слабошпицький «Та є ще бог... і є ще Ук-
раїна» у журналі «Українська мова і література в школі»
[161], Г. Гайворонська «Жадання істини» в газеті «Моло-
догвардієць» [29], В. Богдан «Не впасти перед лихом
ниць» у журналі «Родослов» [13], Р.Лиша «Всесвіт став
мені домом» у газеті «Наша віра» [78], В. Лупейко «Мате-
рик нездоланної духовності» у газеті «Освіта» [81],
П. Щириця «Шляхи і роздоріжжя Миколи Руденка» у
журналі «Україна» [196], О. Галич «Мемуарна творчість
Миколи Руденка» [31], В. Шевчук «Фізична економія Ми-
коли Руденка» в газеті «Урядовий кур’єр» [187], «Новітня
парадигма світобудови» у журналі«Сучасність» [188] та
інші.
Донині розглядалася публіцистика політична, ав-
торська, партійна, соціальна, педагогічна, наукова, лі-
тературно-художня (письменницька) у ракурсі журна-
лістських жанрів переважно в друкованих ЗМІ. Грун-
товні роботи з цього питання, для якого характерні
найрізноманітніші аспекти, належать В. Здоровезі,
Й. Лосю, Т. Приступенко, Б. Потятиннику, В. Різуну, І. Ми-
хайлину, Д.Прилюку, Є. Прохорову, О. Нагорному... Од-
наче, ці роботи торкаються здебільшого журналістської
майстерності, з’ясування світоглядних параметрів пуб-
ліцистики, дослідження соціокультурних моделей жур-
налістики тощо, вони по-своєму важливі й актуальні.
Проте глобальні відповіді на глобальні запитання міс-
тяться лише в працях Миколи Руденка. Серед усіх мас-
титих публіцистів сучасності йому найбільше вдалося
дошукатися причин суспіль- но-політичних перекосів у
розвитку цивілізації і дати відповідь не лише на те «Хто
винен?», а й «Що робити?». Оскільки М. Руденко був ще й
активним громадським діячем, то про нього можна ска-
зати, перефразувавши класичну фразу, так: Руденко
розбудив генерала Григоренка, генерал Григоренко мо-
білізував академіка Сахарова, і з цього почався могутній
правозахисний рух в СРСР як предтеча майбутніх змін,
спрямованих на припинення гонки озброєнь, на демо-
кратизацію тоталітарної системи. І цей момент слід
розглядати як невід’ємну складову превентивної публі-
цистики, зорієнтованої, власне, на пошуки виходу сус-
пільства із тупика, куди свідомо чи несвідомо завели
людство войовничі послідовники марксистсько-ленін-
ського вчення. «Адже ж інтуїтивний досвід багатьох ти-
сячоліть, - писав М. Руденко, - не можна ставити ниж-
че, ніж досвід якогось півстоліття, - нехай навіть це пів-
століття було надзвичайно бурхливим стосовно науко-
вого розвитку. Ми завжди повинні мати на увазі таке:
незначна помилка у вихідних даних - і людська думка
на сотню або й на тисячу років може посунутись у хиб-
ному напрямку. Так, наприклад, геліоцентрична сис-
тема понад 2000 років тому була добре відома Арис-
тархові Самоському. Але майже на два тисячоліття ці
знання загубилися - і п’ятсот років тому їх заново до-
велося відкривати Копернікові» [138, с. 521].
Італійський професор у галузі передової психо-
логії Антоніо Менегетті доведе шляхом наукових екс-
периментів уже в 2002 році, що гарантована точність
інформації визначає науковість пізнавальних процесів.
А «...якщо помилкові відомості розглядаються як пра-
ИЛЬНІ, увесь подальший хід дослідження позбувається
точності» [89, С. 14]. Тобто система входить у стадію
фрустрації, діє вхолосту, і ця дія не може привести до
очікуваних результатів, у нашому випадку - побудови
соціалістичного суспільства. Водночас західні моделі
державного розвитку (без «Капіталу» К. Маркса і лені-
нізму) досягли набагато вищого рівня соціальної спра-
ведливості , як це спостерігаємо на прикладі Швеції,
Норвегії, Данії, Фінляндії та інших європейських країн.
У Росії 2005 року на державному рівні викону-
вався науково-дослідний проект «Проблеми модерні-
зації сучасного російського суспільства в осмисленні і
оцінці російської культури кінця XX - початку XXI сто-
ліття», що засвідчує глибоку зацікавленість керівників
держави у залученні до стратегії розвитку Росії сучас-
них мислителів. Україні ж, як кажуть, Богом дано все для
суттєвого прориву в цій галузі, а наші очільники майже
десять років сумніваються в доцільності Інституту фі-
зичної економії.
Микола Руденко після повернення в Україну з
Нью-Йорка багато писав і друкувався в періодиці, пору-
шуючи найзлободенніші теми побудови незалежної
держави. Чільне місце в його виступах належало темі
фізичної економії та взяття її на озброєння молодою
республікою Україна через створення Інституту фізич-
ної економії, темі подолання наслідків неосталінізму,
темі громадянського суспільства та української іден-
тичності перед викликами XXI століття. Найпомітніші
публікації становлять окремий масив своєрідних мо-
нологів мислителя: «Не умею жить во лжи» в газеті
«Комсомольское знамя» [144]. «Мене судили за рішен-
ням політбюро» в газеті «Независимость» [146], «Люд-
ський вимір: спогади про генерала Григоренка» в газеті
«Молодь України» [145], «Від охоронця Кремля до по-
літв’язня», «Полум’я правдивого слова (спогади про Бо-
риса Чичибабіна)» у газеті «Літературна Україна» [149]
«Як я став націоналістом» у газеті «Вісті з України» [142],
«Слово проти сили» у газеті «Урядовий кур’єр» [150], «в
Україну повернувся назавжди» в газеті «Демократична
Україна» [148], «Ніхто не застрелився, як Фадєєв» у газеті
«Київські відомості» [151], «До 400-річчя повстання На-
ливайка» у газеті «Рада» [147],« Політв’язні: фрагменти
спогадів», «Що мав зробити - все зробив» у журналі
«Бахмутський шлях» [152,153] та ін.
Якось Микола Руденко зізнався, що найважче в
його роботі було навіть не опанування масивом акаде-
мічних знань у галузях фізичної і політичної економії,
історії, філософії, астрономії та написання «Економіч-
них монологів», а подолання стіни нерозуміння, яка від-
діляла мислячих людей його покоління від керівників
різних рангів, і неможливість донести до їхньої свідо-
мості значення природничих законів, «які своїми пи-
саннями потьмарив Маркс» [139, с. 298].
ЗАРЯД ПОЗИТИВНОЇ ЕНЕРГЕТИКИ
Наукова новизна розвідки випливає із дослід-
ження саме ознак превентивності публіцистики Ми-
коли Руденка та впливу його робіт на суспільно-полі-
тичні процеси, ефективні пошуки відповідей на ви-
клики XXI століття, розвиток української наукової
школи фізичної економії.
Методологічною базою цього дослідження є ро-
боти таких українських і зарубіжних учених у галузі
журналістикознавства, філософії, літературно-худож-
ньої творчості, політології, економії, синергетики: Т. іун-
дорової - «Післячорнобильська бібліотека: Українсь-
кий літературний постмодерн» [37]; В. Іванова - «Тео-
ретико-метологічні основи вивчення змісту масової
комунікації» [53]; М. Кима - «Техно-логия создания жур-
налистского произведения» [59]; Ю. Коваліва - «Абетка
дисертанта: Методологічні принципи написання ди-
сертації: Посібник» [66]; Л. Левчук - «Психоаналіз: істо-
рія, теорія, мистецька практика: Навчальний посібник»
[74]; А. Менегетті «Психосоматика» [89]; В. Різуна - «Про
стан нашої науки та вимоги до написання дисертацій»
[133]; «Основи журналістики у відповідях і заувагах»
[135]; Д.Рендола - «Універсальний журналіст» [131];
Б.Потятинника - «Медіа: ключі до розуміння» [123];
С.Павличко - «Дискурс модернізму в українській літе-
ратурі: Монографія» [111]; В.Шкляра - «Публіцистика і
політика» [192], Е. П. Прохорова «Введение в теорию
журналистики» [128], Е. Щелкуновой «Публицистичес-
кий текст в системе массовой коммуникации», «Учеб-
ное пособие» [195], І. Михайлина «Журналістика як
Всесвіт» [92], Ф. Турченка «Запоріжжя на шляху до се-
бе...» [174], Д. Прилюка «Теорія і практика журналістської
творчості. Проблеми майстерності» [125], А. Животка
«Історія української преси» [45].
Цікаво, на нашу думку, простежити взаємосто-
сунки Миколи Руденка з його сучасниками. Хто його
друзі? Важливо знати для цілісної і різносторонньої ха-
рактеристики його як творчої натури. В автобіографіч-
ній книзі «Найбільше диво - життя», яку можна назвати
публіцистичним романом, Микола Руденко, власне, ви-
значає критерії, за якими він сходився з близькими
йому за духом і внутрішньою конституцією людьми і
стосовно яких - дистанціювався. Отже, критерії збли-
ження, це - порядність, справедливість, український па-
тріотизм, інтелігентність, інтелектуальна привабли-
вість, активність у справі захисту прав людини. У цьому
руденківському гравітаційному полі завжди знаходи-
лося місце письменникам Л. Пер- вомайському, Н. Ти-
хому, А. Малишку, О. Гончареві, Є. Гуцалу, Г. Тютюннику,
Р. Братуню, В. Земляку, В. Некрасову, Б. Чичибабіну, пра-
возахисникам О. Берднику, І. Кандибі, О. Мешко, Л. Лук’-
яненку, О. Тихому, М. Матусевичу, М. Мариновичу, 
Н. Строкатій, на особливих регістрах спілкувався він із
академіком А. Сахаровим та генералом П. Григоренком.
У незалежній Україні М. Руденко тісно зійшовся з пуб- і
ліцистом і редактором І. Власенком, доктором еконо-
мічних наук, професором В. Шевчуком, доктором фізи-
ко-математичних наук, професором М. Куриком.
Промовисто характеризує Миколу Руденка особ-
ливо ніжне ставлення до останньої дружини Раїси Па-
насівни, яка попри всі труднощі і переслідування влади
завжди була моральною опорою, соратницею і світлою
надією. Як це було важливо для розтерзаної неосталін-
ською системою душі мислителя, видно з коротенької,
сповненої благоговіння його фрази: «...сенс життя вона
бачила в тому, щоб допомагати мені» [139, с. 374]. До-
мислюючи ситуацію, можна сказати, що сам Бог послав
йому цю лагідну і мужню водночас вінничанку в один з
найтяжчих періодів протистояння з силами пітьми.
Працюючи зі словом, Микола Руденко часто по-
требував магії тепла і віри, висловленої йому близькими
людьми тими - таки словами. Коли партократи і ге-
бісти, здавалося, вже затисли непочутого «у верхах»
письменника з його украй важливими для суспільства
розмислами, і він балансував на грані психологічного
зриву, раптом приходять у гості друзі-театрали, режи-
сер В. Оглоблін із дружиною Оленою. Як вчасно вони
з’явилися. Як вчасно Олена промовила начебто зви-
чайне речення: «Я вірю у вашу одержимість!». І це вбе-
регло Миколу Руденка від самотності і розпачу, від того
стану безвиході, що його кілька століть тому передав
шекспірівський Гамлет у відчайдушному вигуку: «Я -
один, все гине в фарисействі!».
Тому, аналізуючи слово Миколи Руденка, вияв-
ляємо, що воно має значний заряд позитивної енерге-
тики. Особливо у публіцистиці, де присутнє особисте
«Я» письменника. Адже словом він формулює плане-
тарне відкриття і дарує його людству: нескінченність
життя - у гармонії з Сонцем. Як і вчив Піфагор: «Бог є
Природа. Природа є Бог».
2004 року вийшла монографія В. М. Галич «Олесь
Гончар - журналіст, публіцист, редактор: еволюція
творчої майстерності». Науковці О. Голубенко та М. Єв-
докимов наголо- шують, що в ній з нових методологіч-
них позицій розглянуто життєдіяльність і творчість
радянського письменника Олеся Гончара [33].,Щодо ра-
дянськості можна посперечатися, надто тим, хто чув
його полум’яну промову на установчому з’їзді РУХу в
Київській політехніці восени 1989 року. А стосовно ук-
раїнського письменника Миколи Руденка, який жив і
працював за комуністичного режиму в Радянській Ук-
раїні, то до нього не потрібно приміряти нових мето-
дологічних позицій. Тому що не було старих. Його жит-
тя і творчість досліджували не літературознавці чи жур-
налісти, а КДБ і Донецький обласний суд, які вчинили
звичайну розправу над інакодумцем. Як відомо, у кри-
мінальній справі М. Руденка налічується майже 50 томів.
У них увібгано, тобто прошито й пронумеровано ре-
тельними канцеляристами майже всі твори Миколи Ру-
денка з відповідним «супроводом» слідчої маячні. Ма-
буть, ці томи є величезною цариною для дослідників у
галузі права - як ілюстративна база конкретного не-
хтування правами людини в СРСР усупереч прийня-
тими на себе «імперією зла» зобов’язаннями міжнарод-
ного характеру.
Гуманістична лінія дослідження полягає в тому,
Що ми утримуємося від оціночних коментарів на ад-
ресу кривдників Миколи Руденка і зневажників України,
Щоб не уподібнюватися їм самим. Адже Микола Руденко
був вище цього. Він розумів свою місію - йому випало
винести хрест на Голгофу України у XX сторіччі. І він
його виніс. Розповідаючи якось про знущання над ним
у донецькому СІЗО (наприклад, охорона відчиняла вік-
но напівпідвалу, де знемагав інвалід війни, і ставила на
годину-другу автомобіль вихлопною до самісінького
вікна під запис ідеологічно правильної пісні зі словами
«Этот день Победы порохом пропах...»), він демонстру-
вав свою вищість щодо морально убогої системи: я не
збираюся звідси втекти чи вибратися через багато разів
пропоноване «каяття», я збираюся їм сказати! І ми по-
бачимо грандіозно красиву і грандіозно нищівну для
системи невігласів силу його останнього слова на суді в
Дружківці. Під час того слова він кілька разів непри-
томнів. Але він говорив так, що його чув увесь світ. На-
стає час почути і сприйняти його слово кожному укра-
їнцеві, кожному громадянину нашої могутньої держави.
Якщо подеколи в дослідженні й названо «антиге-
роїв» у контексті, який може нести відтінки негативу, то
це зроблено без жодного недоброго умислу. Навпаки,
ми підкреслюємо, якою ганебною була тоталітарна сис-
тема, що змушувала людей лжесвідчити, приймати один
із найтяжчих гріхів. Як казав Василій Великий: «На-
клепник завдає шкоди всім трьом особам: він завдає
біль тому, кого оббрехав; тому, кому це говорить; і са-
мому собі, як головному брехуну. Тому що зло не само
по собі твориться: воно виконує волю того, кому той
продав свою грішну душу - самого сатани» [181, с. 102].
Якщо партії чи інші громадські організації роб-
лять людей жорстокими, брехливими, користолюби-
вими, безбожними, підступними, злими, зверхніми,
відчудженими, якщо партії чи інші громадські органі-
зації сварять поміж собою не лише незнайомих за при-
нципом «наші - не наші», а й друзів та родичів, - навіщо
взагалі такі здалися? Може й справді мав рацію Микола
Руденко, вбачаючи у політиці дух зла. Наша ж методо-
логічна установка зрозуміла - вести дослідження пуб-
ліцистики Миколи Руденка, щоб виявити не лише його
особисті риси захисника людства через добуті знання
взаємодії макро - і мікрокосмосу, через гармонію сфер,
а й спонукальні мотиви для інших творити добро сло-
вом.
У нашому дослідженні буде присутный метод
опису, а також філологічне коментування. Порівняльно
-	історичний метод у поєднанні з біографічним допо-
може розкрити важливі аспекти неординарної публі-
цистики Миколи Руденка. А головне в ній - пульсуюча
думка, спрямована проти стереотипів, якими одурма-
нювала людей комуністична пропаганда, та на пошуки
гармонії у динаміці взаємозв’язку: людина - планета -
космос. Як зазначає доктор М. Бутиріна, саме у медіа-
політичному середовищі (а воно інтегрує в собі пізна-
вально-освітні, етнічні, релігійні, соціальні грані буття
людини) сконцентровано найбільше стереотипів. По-
літтехнологи якраз і створюють ілюзії органічного
зв’язку стереотипів масової свідомості із політичними
програмами певного політика, партії, блоку, навіть ре-
лігійної секти [18]. Результатом таких політтехнологіч-
них провокацій є насаджування (одурманювання) пе-
реконань, які пересічний громадянин (реципієнт) по-
чинає сприймати на віру і позиціонувати як власні. На-
приклад: «Сталін - наш рульовий», «Сталін виграв вій-
ну», «Мао - великий кормчий», «Гітлер був правий»,
«Мороз - за народ», «Все захопили жиди», «Мазепа -
зрадник», «Бандера служив німцям», «Жити стало легше,
жити стало веселіше», «Вірною дорогою йдете, това-
риші», «Наша Юля», «Скоро - кінець світу» та ін. Микола
Руденко розгадав цей прийом на прикладі «Капіталу»
К. Маркса як одного зі стереотипів «казки для дорослих»
про визволення праці і необхідність диктатури проле-
таріату як передумови настання земного раю.
Природа створення стереотипів у медіа-політич-
ному просторі споріднена з природою створення се-
мантичних диверсій. їхня спільна загроза полягає у
нагнітанні масових психозів, стимуляції певного регіс-
тру психології натовпу на замовлення конкретного по-
літика, партії, блоку, релігійного руху тощо. Позакон-
трольна діяльність у цій сфері небезпечна біфурка-
ціями в суспільстві, що в свою чергу породжують ма-
сову апатію, нігілізм, пригнічення особистості. Отже,
суспільству необхідні запобіжні заходи у вигляді зако-
нодавчого захисту від подібних впливів. Очевидно, це
можливо лише в громадянському суспільстві, одним із
провісників якого в Україні був Микола Руденко. У цьо-
му дослідженні переважно використано системний та
текстуальний аналіз вивчення публіцистичних творів
М.Руденка, визначення його громадянської позиції у
контексті суспільно-політичних подій XX ст.
РОЗДІЛ 2
ОСОБЛИВОСТІ
ПРЕВЕНТИВНОЇ ПУБЛІЦИСТИКИ
МИКОЛИ РУДЕНКА
Усвідомлення вибору
ролі оракула правди, свободи й істини
Уже в зрілому віці, працюючи над публіцистич-
ним романом «Найбільше диво - життя», Микола Ру-
денко пояснює заангажованість свого й наступних
поколінь радянських людей тим, що пропагандистська
машина партії працювала так досконально, що міль-
йони його ровесників лишалися сліпими й глухими до
страшних злочинів держави. Нейролінгвістики тоді ще
не знали, зате знали, як впливати на підсвідомість мас.
Ось хоча б утовкмачуванням прислів’я «Моя хата скраю
-	нічого не знаю». На нейролінгвістичному рівні воно
діяло так само пригнічуюче, як і приписуване першому
президенту незалежної України одіозне речення «Має-
мо те, що маємо». Ефект досягався один і той самий: ти
-	звичайна маленька людина, проти державної машини
нічого не вдієш, отож сиди тихо і виконуй вказівки муд-
рої партії та її вождів.
Була повсякденна і тотальна пропаганда кому-
нізму, але була й сувора реальність: «Голодний я був за-
вжди - і в будні, і в свята» [139, с. 91].
Микола Руденко, син звичайних трударів, на собі
відчув з раннього дитинства до зрілої юності справжню
«турботу» пролетарської держави: у недобудованій ха-
тині ніколи не водилося грошей, сім’я завжди недоїдала,
одягалися, мов останні голодранці. Тому загострене по-
чуття справедливості визрівало в серці майбутнього
письменника ще в шахтарському селищі Юріївка на Лу-
ганщині, де він закінчив «на відмінно» школу і став пе-
реможцем республіканського творчого конкурсу пое-
тів-початківців лиховісного 1937-го року. Його при-
ймав сам міністр народної освіти України В. Затон-
ський і підписав документ, за яким Миколу Руденка
мали без іспитів зарахувати на філологічний факультет
Київського державного університету імені Т. Г. Шев-
ченка. Здавалося, на певному етапі народному само-
родку вдалося добитися правди - своєю працею, своїм
талантом він прокладав собі дорогу до гідного життя. Та
не все складалося так просто.
Після приголомшливого тріумфу в столиці юного
обдарування перший секретар райпарткому Митрофа-
нов, користуючись соціальною незахищеністю Миколи
Руденка (завидки страшенні брали партбоса, що са-
мому йому нелегко було потрапити до міністра, а шко-
ляра, бач, запросили), спробував побудувати на його
імені власну вигоду. Молодому таланту ніби за гарні очі
запропонували жити у помешканні секретаря райпар-
ткому, пристойно зодягнутися і харчуватися без про-
блем в обмін на те, що він... складе іспити до вузу замість
сина-нехлюя сановного партократа. До того ж, юний
поет повинен припинити товариські стосунки, які він
підтримував з творчо обдарованим ровесником із се-
лища Паркомуна Євгеном Пустовойтовим.
Мефістофель в особі директора школи Калени-
ченка, виконуючи роль посередника, нібито хотів не-
багато. Та Микола Руденко, побувавши в панському
особняку першого секретаря райпарткому, де погреби
тріщали від запасів наїдків і напоїв (навіть цитрусові
вантажили ящиками) у той час, коли родини решти од-
нокласників перебивалася з картоплі в мундирах на піс-
ний кандьор, сказав рішуче «ні» намірам метикуватих
партійних пройдисвітів. Якою була реакція - не важко
гадатися. Директор школи Калениченко, який у
своїй запопадливості перед першим секретарем РК
КП(б)У готовий був цілувати тому черевики, негайно
скликав збори старшокласників. І виголосив нищівну
промову про те, що Микола Руденко нібито втратив
скромність, зазнався, знехтував рішенням педагогічної
ради (вона приписувала юному поету сидіти за однією
партою з сином партбоса. - Авт.). Далі з уст радянсь-
кого педагога полилося взагалі щось несусвітне, мовляв,
незаслужено отримав з рук буржуазного націоналіста
Затонського, якого вже встигли заарештувати мало-
письменні служаки Берії за чиїмось анонімним накле-
пом, велику грошову премію, «а тепер сам протоптує
стежку до націоналістів. Ми повинні знати: вороги на-
роду вирощують собі зміну» [139, с. 77]. Малась на увазі
дружба Миколи Руденка з полтавчанином Євгеном
Пустовойтовим, чия сім’я врятувалася на Донбасі від го-
лоду.
І тут відбулося перше політичне бойове «хре-
щення» молодого луганчанина у битві проти зла. Не-
сподівано для своїх однокласників, а ще більше для пе-
дагогічної (!) ради, Микола Руденко взяв слово і дав рі-
шучу відсіч райкомівському підлабузникові. Повівши
мову про ганебну практику поділу учнів школи (а вза-
галі-то всього суспільства) на привілейованих і непри-
вілейованих, на «чистих» і «нечистих», сміливий сіль-
кор, якого вже друкували місцеві газети, випалив бук-
вально таке: «Хто ж ці “чисті”»? Якими талантами воло-
діють? У них єдиний «талант» - нахабство. їм пощас-
тило народитися в сім’ях високого начальства. Вони га-
дають, що світ створено персонально для них - і тому
всіх інших вважають людьми низькосортними. Або, як
висловився один із них, непримітними овечками. Оці
овечки і є «нечисті». Вони не ходять у коверкотових
костюмах, їх не возять на «емках»... Та ми не овечки -

ось у чому справа! Ми робітничий клас - ми, а не вони
Вони тільки слуги народу, як сказав товариш Сталін
Нам, а не їм належить влада в країні. Нашим батькам
нашим матерям - отже, й нам з вами. Це тільки в нащід
школі все поставлено з ніг на голову: виховують вель-
мож, привчають їх панувати над синами й доньками
простих трударів» [139, с. 78]. Вважаю, саме з цього про-
тесту бере витоки превентивна публіцистика Миколи
Руденка. Вона цілком вкладається в толстовску формулу
«Не могу молчать!» [170], висловлену ще далекого 1908
року з приводу великої кількості смертних вироків, які
виносили суди Російської імперії переважно стосовно
бунтівних селян, доведених до відчаю існуючим режи-
мом і змушених чинити опір цьому режимові.
Не може мовчати справжній письменник як ви-
разник сподівань народу на краще життя тоді, коли над
його народом чинять глум чванливі особи із партквит-
ками партії, яку обласканий цією партією Михайло Шо-
лохов завжди називав рідною мамою. Та чомусь до
більшості громадян своєї держави, нібито ж робітничо-
селянської, вона була злою мачухою.
Покликаний близьким товариством принижених
і	ображених, рідним селищем, суспільством Микола Ру-
денко уже ніколи не стане терпіти наругу кривди над
правдою. За що на його голову сипатиметься безліч уда-
рів неуків і нездар при владі, і що образливо - завдава-
тимуть ті удари переважно, як означив класик, не так тії
вороги, як добрії люди. Чому? Через елементарну за-
здрість, через нетерпимість до таланту, його щирість і
відвертість, чуйність, через захоплення Миколою Ру-
денком представницями прекрасної статі, що взагалі-
то є цілком природним явищем у нормальній країні.
Тільки не в нас.
Як бачимо, головна вина Миколи Руденка поля-
гала в тому, що він іще на зорі своєї юності побачив
справжню суть речей у суспільстві і з добрими намі-
рами силкувався змінити світ на краще.
Через багато літ відомий український поет і гро-
мадський діяч, колишній член ЦК КПРС і віце-прези-
дент Парламентської Асамблеї Ради Європи Борис
Олійник з гіркотою констатуватиме: «С дистанции лет
стало очевидным: у нас еще с 20 - 30-х существовало
две партии: корпоративньш орден высших партокра-
тов т. е. псевдо-КПСС. И те миллионы коммунистов, сос-
тавляющих по меньшей мере пятижды расстрелянную
физически и морально партию - в 20 - 30-х - Ягодой -
Ежовым, впоследствии - Берией; в роковых сороковых
-	гестаповцами; в 40 - 50-х - опять же бериевцами; в 60
-	80-х наследниками Лаврентия Павловича; в 70 - 80-х
-	подведенную под статью 64-ю, то єсть, опять же под
“вышку”, новими сталинцами. О том, что между стай-
кой фальшивомонетчиков и свыше 90% коммунистов
морально-этическая связь была давно разорвана, сви-
детельствует хотя би тот факт, что после “путча”, когда
Борис Николаевич (Ельцин, первый президент России
в 1991 г.-Авт.) и его опричники обьявили КПСС соу-
частником “переворота”, ни один коммунист не вышел
на защиту ее т. н. “штаба”» [94, с. 16 - 17].
І розвиваючи свою думку та підтверджуючи ви-
слів Миколи Руденка про штучний поділ суспільства на
«чистих» і «нечистих», академік зробить висновок про
відчудження партії від народу та необхідність очи-
щення держави від паразитуючої номенклатури: «Да-
вайте вспомним, какая ситуация спожилась накануне
горбачевского «обновлення»? Высшая прослойка.КПСС
(она составляла где-то 0,3% от всех членов партии), пе-
реродившаяся за 70 лет в закрытый орден, преврати-
лась в «верхние десять тисяч», то єсть в новый класс -
по Джиласу, в партбуржуазию - по-народному. Горба-
чев имел уникальньш шанс отсечь этот орден, как в
свое время сделал выдающийся руководитель Китая
Дэн Сяопин, выдав старой «партгвардии» автомобили
денежное пособие и отправив на пенсию всех в одно-
часье без права занимать какие-либо должности. Кста-
ти, их тоже было примерно 10 тысяч. И этот шаг был
сделан во имя своего народа, это поступок настоящего 
патриота. Но Горбачев почему-то действовал иначе.
Скажу, что в существующей партии были здоровые
силы, но им не дали реформировать мощнейшую орга-
низацию. Накануне «путча» должен был состояться
Пленум ЦК КПСС, на котором намечались серьезные
акции по оздоровлению нашей работы. Однако Ми-
хаил Сергеевич постарался, чтобы «чужих» на этом
Пленуме не было. Наверное, уже тогда его грамотно
консультировали спецы» [94, с. 14].
Але в далекому й похмурому 1937 рощ протес-
тний публычний виступ старшокласника Миколи Ру-
денка проти сталінщини пролунав, як гpiм з ясного
неба. Партноменлатурники (корпоративний орден, за
визначенням академіка НАН Украши Б. Олійника) про-
сто отетеріли: такого не могло статися. Але - сталося!
Бо сповнений радянського романтизму i самоповаги
син загиблого шахтаря Микола Руденко, у чиїй родині
шанували «Кобзаря» Тараса Шевченка, а мамині діди
були запорозькими козаками, просто не зміг терпіти
наругу, яка чинилася новими «господарями життя» над
простолюдом.
Йому судилося долею повстати проти зла. I він
повстав. I його приклад засвідчуе, що Україна в найлю-
тіші для неї часи сталінського свавілля, не мовчала, не
була покірною i безпомічною, як дехто зображуе ïï ни-
нішнім поколшням. Отже, Микола Руденко з того вис-
тупу на шкільних зборах усвідомлено став на шлях
оракула правди, свободи й істини. До того ж, свою при-
страсну промову юний борець за справедливють по-
вторив і на районній комсомольській конференції, і де-
бати сприйняли його на «ура». Під час II Світової
війни, ви-ступаючи в одному з госпіталів, він почує
оцінку з уст бува- лого у бувальцях пораненого радян-
ського офіцера: говорить, як Ілля Еренбург! А поезії
цього поета знали під час війни у кожній військовій
частині.
Вертаючись до подій 1937 - 1938-го зазначимо,
що через місяць після полум’яного виступу Миколи Ру-
денка з приводу «чистих» і «нечистих» з’явився на до-
розі окриленого своєю правотою поета Мефістофель в
особі слідчого НКВС . Ішов січень 1938-го року. Слід-
чий, викликавши юнака до кабінету сірої установи, роз-
махував перед ним пістолетом і намагався вибити «ком-
промат» на Миколиного товариша Євгена Пустовой-
това. Той прибув на Донбас із батьками з Полтавщини і
мав нотатки про жахіття Голодомору 1933-го року, що
вже робило його в очах системи запеклим «ворогом на-
роду». У чому ж вина цього хлопця? У тому, що не тільки
вижив усупереч діяльності ВКП(б), а ще й посмів зано-
тувати для історії факти цієї діяльності? Саме з цим
хлопцем, нагадаємо, не дозволяли Миколі Руденку то-
варишувати педагогічна рада школи і родина секре-
таря райпарткому Митрофанова, яка планувала на пле-
чах обдарованого поета «в’їзд» власного чада на сту-
дентську лаву престижного вузу. Слідчий, на рахунку
якого числилося вже десятки зламаних життів, окрес-
лив перед Руденком ультиматум: або роздобудеш що-
денник Пустовойтова - і тебе чекає блискуче майбутнє,
або - загримиш на Соловки! Бо в них є дані, що Пусто-
войтов організовує терористичну організацію для по-
валення Радянської влади. Господи, якою ж насправді
була та влада, що так панічно боялася свідка голодо-
мору, який, ясна річ, після пережитого захоплення цією
владою не виявляв.
Але нам для дослідження характеру і подальшої
життєвої позиції важливий мужній вчинок Миколи Ру-
денка. Він того ж дня пішов у Паркомуну, а від райцен-
тру туди - не один десяток кілометрів, до свого това-
риша Євгена Пустовойтова і розповів тому все відверто.
Хто «стукав» на Євгена - невідомо. Проте, доля його
нині залежала від Миколи Руденка.
Упевнившись, що Євген справді має щоденника з
хронікою страшного 1933-го року, Микола висловив
своє захоплення мужністю однолітка і просто в його
кімнаті написав заяву до райвідділу НКВС. У ній він за-
свідчував, що Євген Пустовойтов, такий як і він поет-по-
чатківець, є зразковим комсомольцем і дисциплінова-
ним учнем радянської школи, ідейно переконаним то-
варишем, і ніяких антирадянських організацій за ним
нема і бути не може. Показав цю заяву Євгену. Разом
вони пішли до пошти і відіслали історичний лист за ад-
ресою. Миколі було важливо, щоб його товариш спри-
ймав усерйоз його поведінку в ситуації, потрапивши до
якої, багато ровесників просто ламалися, ставали сту-
качами спецслужба під псевдонімом «Тридоля» абощо.
Вчинок на ті, та й не лише ті часи був без пере-
більшення героїчним. Адже НКВС могло заграбастати
обох підозрілих відразу і підвести під потрібну статтю -
за спробу повалення існуючого режиму. Та репресивна
машина, яка не знала подібної протидії, тут раптом за-
буксувала. Не було інструкцій. І не було жодної реакції
щодо юнаків. Не чіпали ні Євгена, ні Миколу.
«Тепер про ті жахіття, котрих не можна зрівняти
навіть із втратами України у II Світовій війні (сім мі-
льйонів українців вимерло впродовж кількох місяців
1932 - 1933 років!), написано чимало. Але це вже спо-
мини, ретроспекція, отже свідчення, що встигли охо-
лонути. Те, що я читав під боком у Євгена, було клубком
полум‘я, на голих руках винесеним із пекла» [139, с. 82].
Усе ж рука НКВС не могла не дістати відважного
Миколу Руденка - досить швидко ні з того, ні з сього
його виключили з комсомолу. На той час це було рів-
нозначно отриманню «вовчого білета» - тебе нікуди не
приймуть на навчання, зрозуміло, що й роботу якщо
найдеш, то десь у чорта на куличках і найтяжчу, і з най-
нижчою платнею. Та борець за правду не похнюпив
носа. Звернувся листом до Леоніда Первомайського, з
яким був знайомий від часу свого тріумфального візиту
до міністра Наркомпросвіти Затонського. Невдовзі
приїхав кореспондент газети «Комсомолець України»,
зібрав об’єктивну інформацію, підбадьорив Миколу. Не
минуло й місяця, як місцева партноменклатура дістала
удар у відповідь, - Руденка поновили в комсомолі. А вже
наступного року випускник середньої школи Микола
Руденко став кандидатом у члени ВКП(б). Атаку зла
цього разу було успішно відбито. Та стільки ще їх буде
попереду.
Вже ставши знаменитим письменником, Микола
Руденко занотує собі геніальну фразу Піфагора: «Рів-
ність є головний закон Всесвіту» [130]. Підсвідомо ж він
сповідував цей закон з ранньої юності. І залишиться
вірним цьому правилу до останніх днів життя.
Аналіз феномену основоположника
української школи фізичної економії
Сергія Подолинського
у публіцистиці Миколи Руденка
Нині провідні вчені світу називають його фунда-
тором української школи фізичної економії. Понад де-
сять років при Національному економічному універ-
ситеті імені Вадима Гетьмана діє Наукове товариство
імені Сергія Подолинського. Свого часу про Подолин-
ського схвально відгукувався академік Михайло Гру.
шевський. Та упродовж усього радянського періоду в
Україні ім’я Подолинського перебувало в цілковитому
забутті. Тому що Інститут марксизму-ленінізму боявся
навіть згадувати сучасника К. Маркса, який був не про-
сто його опонентом, а мало не спростував увесь бага-
тотомний «Капітал» - ідеологічну основу КПРС, як їм
здавалося, керівної і спрямовуючої сили суспільства.
Після XX з’їзду партії, де під час закритого засідання
було розвінчано культ особи Сталіна, людям мислячим
стало потроху розвиднятися. Розвіювався ідеологічний
дим, яким обкурювали «Страну Совєтов» легіони про-
пагандистів і агітаторів партії комуністів. З’явилися до-
слідники, які прагли дізнатися з історії більше, аніж про
це писали газета «Правда» чи журнал «Коммунист».
Одним із таких допитливців виявився популярний у 60-
ті роки поет і прозаїк, секретар парткому Спілки пись-
менників України Микола Руденко. По суті, він і відро-
див ім’я Сергія Подолинського. «Україні поталанило: в
XIX	столітті вона одержала геніального вченого, який
розробив науковий апарат фізичної економії» [187].
У статті «Енергетичні джерела життя» М. Руденко
приділяє невелику главу українському вченому Сергі-
єві Подолинському - «який був особисто знайомий з
К Марксом» [138, с. 67]. Він зазначає, що теорія С. Подо-
линського не просто співзвучна з теоріями К. А. Тіміря-
зєва, В. І. Вернадського і О. Л. Чижевського, а стоїть у
ба-гатьох питаннях на крок попереду. Викликає вели-
кий подив лише той факт, що на працях С. Подолин-
ського в наш час, зауважує М. Руденко, науковці пишуть
і захи-щають кандидатські і докторські дисертації, а
самі праці досі не видано, і вони є лише в архівах.
Після закінчення факультету природничих наук
Київського університету Сергій Подолинський, син ро-
сійського поета і царського чиновника, поїхав за кор-
дон у 1872 році зустрівся з К. Марксом та його зятем і
співавтором Ф. Енгельсом. Наш співвітчизник ознайо-
мився з «Капіталом» в оригіналі і надіслав К. Марксу
кілька своїх праць, прочитавши які, той залишив окремі
нотатки. Автор «Капіталу» сприйняв ідеї молодого київ-
ського вченого позитивно. «У чому ж полягали ці ідеї?
Стисло їх можна звести до такої формули: Додаткова
вартість - це додаткова енергія Сонця, яку людство ви-
користовує для свого прогресу» [138, с. 68]. С. Подолин-
ський у Швейцарії продовжував навчання в галузі меди-
цини і фізіології, відвідував лекції з економії, готував ма-
теріали для газети «Киевский телеграф». Він автор по-
мітних праць «Нарис розвитку міжнародної Асоціації
робітників», «Ремесла і фабрики на Україні», «Життя і
здоров’я людей на Україні», «Праця людини та її відно-
шення до розподілу енергії». Вів активну громадську ді-
яльність, був членом Південно-Західного відділу росій-
ського географічного товариства. «Людська праця, -
писав С. А. Подолинський повертає людям у вигляді їжі,
одягу, житла, задоволення життєвих потреб велику силу
енергії, котра була спожита на виробництво» [51].
Микола Руденко вважає, що К. Маркс ідеї С. Подо-
линського зрозумів, але від людства вони були надовго
приховані.
Та все ж К. Маркс під впливом С. Подолинського
почав повертатися у бік фізіократів у плані визначення
субстанції вартості. М. Руденко припускає, що особлива
думка українського вченого підштовхувала К Маркса до
докорінного редагування всіх чотирьох томів «Капі-
талу», проте на це в нього вже не вистачало часу - через
три роки він умер. А Ф. Енгельс нічого не хотів зміню-
вати і не бажав прислухатися до оцінок С. Подолин-
ського, бо не хотів переглядати «Капітал». Програму
суспільного розвитку з хибними вхідними даними було
запущено. І її творці нічого не хотіли корегувати, хоча
не могли не усвідомлювати трагічних наслідків, зумов-
лених такою програмою.
Спробувати побачити додаткову вартість очима
С. Подолинського не в грошах, а в енергії Сонця. Таке
завдання ставить перед собою М. Руденко в статті «Аб-
солютна додаткова вартість» [138, с. 73 - 96].
Він робить висновок: «Отже, під абсолютною до-
датковою вартістю слід розуміти ту енергію, котра є для
земної кулі новою, додатковою, - тобто такою, якої
вона раніше не мала» [138, с. 74].
С. Подолинського, зазначє дослідник, можна від-
нести до фізіократів, з думкою яких К. Маркс дуже ра-
хувався. І на сторінках його «Капіталу» це досить чітко
простежується.
Особливий вплив на К. Маркса мав наш досі ма-
ловідомий на своїй Батьківщині видатний учений. Ціл-
ком можливо, припускає М. Руденко, що геніальне про-
зріння С. Подолинського щодо джерел абсолютної і від-
носної вартості змусило К. Маркса до кардинальних пе-
реоцінок - і дві сторінки в четвертому томі «Капіталу»
мали б спонукати затятих радянських «марксистів» до
розробки основ фізичної економії. Проте, вони тільки
вдавали, що читали «Капітал», насправді ж були невігла-
сами і керувалися політичною доцільністю, тобто вжи-
вали будь-яких заходів, аж до масових репресій спів-
громадян заради збереження свого владного стано-
вища над цими співгромадянами. А в книзі спогадів
«Найбільше диво - життя» [139]. Микола Руденко тонко
зауважує, що кремлівській верхівці сімдесятих-восьми-
десятих років минулого століття (Брежнєв, Суслов, Ан-
дропов, Кириленко, Пельше та ін.) марксизм уже був не
потрібний, він лишався тільки ширмою циніків, які за-
хопили всю повноту влади в країні, хоча «будинок прес-
тарілих» уже й не справлявся з тією владою.
С. Подолинський розвинув ідеї фізіократів. Ос-
ови кла- сичної економічної думки заклав ще у XVIII
ст. фізіократ Франсуа Кене. Фізіократ - від грецького
слова physis (природа) та kratos (влада). До речі, Фран-
суа Кене не був фізиком, за фахом він - лікар, за поса-
дою - особистий лікар короля Франції.
Микола Руденко вважає, що саме С. Подолин-
ському належить геніальне відкриття справжньої до-
даткової вартості: додаткова вартість - це додаткова
енергія Сонця, отримувана людьми через землероб-
ство. М. Руденко був захоплений тим, як С. Подолин-
ський півтора століття тому змінив напрямок цілого
пласту науки, змусивши вчених сприймати людину як
космічну істоту. Окрема людина для нього - теплова
(термічна) машина, яка може перетворювати у вищу
форму кількість енергії, що на порядок перевищує її
власну величину. З цього випливає, що людство слід
сприймати як досконалу планетарну теплову машину в
сукупності з базою сільського господарства. Працю
людей і тварин С. Подолинський розглядав як антиен-
тропійну діяльність. Завдяки цій діяльності здійсню-
ється розподіл різних форм енергії, перетворення
нижчих видів енергії у вищі, збереження енергії, збіль-
шення енергії на поверхні Землі. «Як справжній нова-
тор із парадагмальним мисленням, Подолинський за-
провадив у науковий обіг принципово нове поняття -
«енергетичний бюджет людства», яке донині залиша-
ється невикористаним, - зауважує доктор економічних
наук, професор В. Шевчук. - Людину розумну він роз-
глянув як космопланетарну істоту, спроможну збільшу-
вати цей бюджет завдяки нагромадженню на земній
поверхні додаткової кількості сонячної енергії» [187].
Саме відштовхуючись від теорії Сергія Подолин-
ського про енергетичний бюджет людства, Микола Ру-
денко запровадив поняття про земну кулю як про
космічний корабель людства та необхідність усвідом-
лення відповідальності перед майбутніми поколіннями
-	господарюючи, ми повинні знати, скільки умовного
пального залишилося в двигунах цього космічного ко-
рабля.
Зрозуміло, щоб дійти подібного висновку, Миколі
Руденку довелося вивчити гору літератури - ВІД древ-
ньокитайської «Книги Таємниць», філософських творів
Піфагора, діалогів Джордано Бруно - до «Капіталу»
К. Маркса, Повного зібрання творів В. Леніна і «самви-
давських» творів сучасних йому «антирадянщиків» ака-
деміка А. Сахарова, О. Солженіцина, В. Аксьонова та ін.
Він дослідив матеріальні джерела, які допомогли
Сергію Подолинському опертися в своїй теорії на істо-
ричну практику людства загалом і наших предків зок-
рема. Так Микола Руденко «розкопав» дуже важливі фак-
ти. Виявляється, грецький стратег (найвища виборна
посада) Перикл, за часів правління якого Афіни пере-
живали свій «золотий вік», особисто очолював рейд
всієї флотилії до земель Скіфії задля забезпечення дер-
жави дешевим хлібом. Йому це вдалося. І тому постали
Парфенон, Пропілеї, розквітли демократія, мистецтво
та філософія, з’явилися Сократ, Платон, Аристо-
тель...Греція тих часів славилася мармуром, але, уточ-
нює дослідник, пшениця на мармурі не родить. «Отож
коли ми говоримо про античне коріння сучасної циві-
лізації й культури, не варто забувати ті землі й тих
людей, які забезпечували Елладу хлібом. А то були наші
предки, яких елліни називали скіфами-орачами. Геро-
дот, який добре вивчив північне узбережжя Чорного
моря, засвідчує, що насправді то були не скіфи, а східно-
слов’янські племена, що називали себе сколотами,
тобто далекі предки сучасних українців. Уже в сибір-
ському засланні, працюючи над драматичною поемою
«Хліб для Афін», я зібрав і вивчив історичні праці про
сколотів. Чомусь більшість істориків твердять, що то
були скіфські племена, прабатьків-щиною яких є Іран.
І лише академік Рибаков, продовжуючи історичну ло-
гіку Геродота, аргументовано доводить, що сколоти
були східними слов’янами, які не мали нічого спільного
зі справжніми скіфами. Цікаво, що в слові «сколоти» ко-
реневою основою є добре відоме українське слово
«коло». Так наші далекі предки називали сонце. А свого
міфічного прабатька іменували Колоксаєм. У цьому іме-
ні злилися докупи два слова - коло і ксай. Перше пояс-
нювати не варто, друге має іранське походження і в
перекладі означає «цар». Отже, наші предки своїм пра-
батьком вважали сонце. Саме воно було їхнім царем.
Цар-Сонце, Бог-Сонце й уся подальша міфологія наших
предків дуже схожа на міфологію стародавніх греків...»
[139, с. 251].
Ключовими тут є поняття «Цар-Сонце», «Бог-
Сонце». Наші протопредки не просто поклонялися най-
яскравішому небесному світилу, тут було закладено код
порятунку для прийдешніх тисячоліть. І саме Сергій
Подолинський зумів відгадати той код, а потім осяяння
прийшло до його послідовника Миколи Руденка. До
речі, Микола Руденко перший у світовій публіцистиці
почав говорити і наполягати на необхідності запро-
вадження сталої міри вартості. Як відомо, її не існує й
досі. Хоча саме стратег Греції Перикл переконливо до-
вів, що мірилом такої вартості має бути не коштовності,
а хліб.
Цікаво, що батька Перикла звали Касантипп. На
півночі Криму до наших днів збереглася географічна
назва - мис Казантип. І, напевне, це ще один доказ того,
що наші протопредки мали значні контакти з Елла-
дою. А на півдні України часто зустрічається прізвище
«Колот».
Екскурс у часи, коли Богом було Сонце, ми ро-
бимо не випадково. Коли Микола Руденко познайо-
мився з академіком Андрієм Сахаровим (а той уже про-
читав його «Економічні монологи»), першим запи-тан-
ням Нобелівського лауреата було таке: «Скажіть, уже
хтось висловлював думку, що додаткова вартість - це,
по суті, додаткова енергія Сонця?». Тоді Микола Руденко
розповів про Сергія Подолинського, який сформулю-
вав цю думку ще в другій половині XIX століття, навіть
письмово доводив це К. Марксу, але його думка загуби-
лася під товщею публікацій на тему політичної, а не фі-
зичної економії.
12 серпня 1963 року для Миколи Руденка, який
уже добре освоїв теорії Сергія Подолинського про до-
даткову вартість як додаткову енергію Сонця, стало
етапним у пізнанні того, що він назве енергією про-
гресу. Я починав знати, згадує він, те, що взагалі закрито
для людей. Обдумуючи розподіл біологічної енергії, до-
бутої землеробами, в різних сферах життя, цього дня
він склав модель, що відображала цю динаміку. На пер-
ший погляд, усе доволі просто: селянин зібрав урожай і
його дружина напекла хлібів. Як вони розподіляються?
Одна хлібина -для власної сім’ї, друга хлібина - для ко-
валя, третя хлібина - для управителя, четверта хлібина
(як кількість зерна та соломи) - для свійських тварин.
Усього - п’ять хлібин. Кому дістається п’ята? «Є в нас іще
один організм, - пише мислитель, - про який ми нерід-
ко забуваємо - земля. Власне, земля не як земні міне-
рали, а як чорнозем, тобто гумус, нагромаджений
Сон-цем упродовж мільярдів років. Це є та жива сила,
без якої взагалі не можна отримати жодної хлібини. Ві-
домо, що злаки з гумусу вибирають біологічну енергію
(органічні речовини); його, гумус, видувають вітри, ви-
мивають весняні води. Для того, аби нива не занепадала,
втрачену землею біоенергію належить щороку попов-
нювати. А проте й цього мало: треба давати органіки
більше, ніж втратила земля, аби прогресивно нарощу-
вати її врожайність» [139, с. 316]. Та в житті відбувається
так, що управителі відбирають у селянина ту хлібину,
яку належить повертати землі. На жаль, такий негатив-
ний процес триває не одну сотню років. Але планета
довго такого виснаження не витримає. Шукаючи пра-
вильного співвідношення між цими «п’ятьма хлібина-
ми», М. Руденко раптом подумав, а чи не є це ті самі
П’ять Хлібин, про які йдеться в Біблії і якими Ісус Хрис-
тос нагодував п’ять тисяч людей. І після цієї думки він
відчув ніби опинився в центрі якогось дивовижного
виру світла, пізніше цей стан він назве блаженством піз-
нання. Звичайно, такі стани осяяння наукою цілком по-
яснювані - мозок звичайної людини задіяний на 5 -
10%, мозок інтелектуалів може мобілізуватися на 20 і
більше відсотків. Колись це називали ясновидінням, на-
буттям властивостей пророка тощо.
Отож, далекого серпневого ранку 1963 року мо-
зок Миколи Руденка знайшов розв’язок задачі плане-
тарного масштабу - як слід діяти людству, аби вбе-
регтися від майбутніх кровопролитних війн, коли зем-
ля через виснаження її нерозумними «господарями
природи» не зможе нагодувати усіх. І він вивів формулу
енергії прогресу, за якою в сільському господарстві має
лишатися три рівновеликих частини біологічної енер-
гії, яку споживає людство. Одна частина має витрача-
тися для харчування та інші потреби самих хліборобів,
друга частина - на підживлення енергетичних втрат гу-
мусу, третя - для тваринництва і птиці. І лише дві час-
тини (дві хлібини) з п’яти можуть використовуватися
державною владою і промисловістю. «Тоталітарна дер-
жава, - зазначає при цьому М. Руденко, - витрачає на
себе й промисловість три хлібини. Саме ця космічна
арифметика й приводить її до загибелі. Причина доволі
проста: тоталітарна держава виснажує землю. Тоді Тво-
рець через голод і народні злидні ламає таку державу,
аби відновити світовий порядок.» [139, с. 318].
Дійшовши такого висновку, законослухняний
громадянин і вірний член КПРС Микола Руденко почи-
нає стукати в усі двері, аби очільники держави перегля-
нули стратегію і тактику керування державою та за
допомогою незаангажованих вчених зробили потрібне
корегування курсу. Хоча сподівання небайдужого мис-
лителя були приречені, адже Л. Брежнєв та його ото-
чення жило за правилом: після нас хоч потоп. І він після
них справді настав. Це наприкінці XX століття про-
блеми, порушені М. Руденком під час хрущовської «від-
лиги», почали ставити в порядок денний сесій ООН,
зокрема - про загорозу світової продовольчої кризи та
шляхи виходу з неї. А в розпал «холодної війни» пре-
вентивна публіцистика М. Руденка не могла знайти ро-
зуміння в партійних генералів Києва та Москви не
тільки через те, що обличчя жодного з них не було
спотворене інтелектом, а й тому, що всі вони були зай-
няті плеканням культу «вірного продовжувача дєла Ле-
ніна» - «дорогого Л. І. Брєжнєва» і за тих умов ніхто не
визнав би пророка у Вітчизні своїй.
Показовим став факт запрошення письменника
на розмову з секретарем ЦК КГТУ. Його запросили пер-
шим, але в приймальні виявилася лише секретар-дру-
карка. Проінструктована «компетентними органами»,
та уїдливо спитала, з якого питання Микола Данилович
хоче розмовляти з товаришем М. Підгорним, який на
той час працював у Києві і нібито справді чекав на ді-
лову розмову із автором економічного дослідження.
Відвідувач сказав, що питання стосується сільського
господарства. Так ось їдьте на село, буркнула секре-
тарка, і займайтеся там чим хочете. У кабінеті ж було
порожньо. Ніхто його приймати не збирався. Таким
чином над М. Руденком партноменклатура просто по-
збиткувалася. Потім його поза спиною агенти КДБ по-
чали називати не сповна розуму. З гіркотою Микола Ру-
денко відзначає: «Як же ця занебесна арифметика бо-
лить мені ось уже три десятиліття! І три десятиліття я
про	це пишу в різноманітних творах - публіцистичних,
художніх, наукових... Люди повинні знати космічну
арифметику краще, ніж «Отче наш», бо то є «Отче наш»
у ділі, в суспільному житті. Та поки що вони цього не ба-
жають знати - особливо там, де понад сім десятиліть
жорстоко убивали землю. А вбиваючи землю, не можна
не вбивати людей» [139, с. 330]. Система виявилась
порожнечею.
Звісно, про теорії С. Подолинського, тим більше
про аналіз його феномену, ніхто з можновладців не чув
і	чути не хотів. І лише після проголошення незалеж-
ності, коли М. Руденко підлікувався за кордоном - мор-
довські табори, куди його запроторив партійно-радян-
ський режим за свободу слова і думки, таки добре по-
хитнули здоров’я ветерана й інваліда Великої Вітчизня-
ної війни - йому вдалося на повен голос розповісти
суспільству про великого українського вченого XIX
століття та заснувати Наукове товариство імені Сергія
Подолинського. Хоча, ніде правди діти, жоден уряд уже
незалежної України досі не прислухався до закону
П’яти Хлібин.
«Економічні монологи» у сприйнятті
генерала П. Григоренка
та академіка А. Сахарова
2010-го року наукова спільнота світу відзначає
90-річчя Миколи Руденка. Для нас він цікавий, окрім ба-
гатьох інших заслуг, як засновник превентивної публі-
цистики, яка виникла в Україні наприкінці XX століття
на стику журналістики, документалістики, природни-
чих наук і реальної (не марксистсько-ленінської) філо-
софії. У нелегкій долі науковця-єретика велику позитив-
ну роль відіграв наш знаменитий земляк, доктор вій-
ськових наук, основоположник дисидентського руху в
СРСР генерал Петро Григоренко, підтримуючи опаль-
ного письменника і науковця словом і ділом у най-
скрутніших ситуаціях.
«Економічні монологи» Миколи Руденка, напи-
сані 1976-го року, коли комуністична пропаганда СРСР
кричала про неймовірні успіхи в будівництві розвине-
ного соціалізму та виконання грандіозних планів КПРС,
накреслених на чергову п’ятирічку, справили ефект
ідеологічно шкідливої бомби, яка вибухнула у країні
всезагального схвалення політики «мудрої партії» та
«вірного продовжувача справи Леніна» - генсека ЦК
КПРС, голови Президії Верховної Ради СРСР, чоти-
рижди Героя Радянського Союзу і Соціалістичної Праці,
лауреата Ленінської премії Л. І. Брежнєва. На всіх парах
країна летіла до прірви, адже керманичі її керувалися не
здоровим глуздом і кращими працями науковців, а до-
гматами марксизму-ленінізму. СРСР жив за фальши-
вими, штучними, неприродними законами політичної
економії, а не за законами природи. Всі, хто намагався
попередити про це суспільство і вище керівництво (70
-	80-річних хворобливих членів Політбюро, які з усіх
питань приймали одностайні рішення), потрапляли під
каральний меч спецслужби КДБ, яку очолював такий же
«юний» член Політбюро.
Микола Руденко був одним із тих нечисленних
сміливців, що кинули виклик системі мракобісся -
проаналізував «Капітал» К Маркса і довів, що саме це ос-
новоположне вчення є причиною всіх бід на одній
шостій частині земної кулі. За Марксом, додаткова вар-
тість - то неоплачена частина праці робітників, за ра-
хунок якої з’явилися багатії-капіталісти. Отже, слід зни-
щити капіталістів (теорія класової боротьби і дикта-
тури пролетаріату), і не буде додаткової вар- тості, а на-
стане райське життя - комунізм. Що з того сталося, ко-
ли лженаука оволоділа масами за допомогою партії
більшовиків, свідчать жорстокі факти голодоморів, реп-
ресій, екологічних і техногенних катастроф у XX сто-
літті на території СРСР.
«Я завжди вірив, - писав Микола Руденко, - що за-
кони природи - незалежно від того, подобаються вони
нам чи не подобаються, - не підпадають під дію кар-
ного Кодексу. Чи може КДБ або прокуратура скасувати
закон збереження і перетворення енергії? В «Економіч-
них монологах» мова йде про те, що теорія додаткової
вартості К. Маркса вступає в непоборну суперечність із
цими всеохоплюючими законами природи. Тому я не
тільки не крився із цією працею, а протягом двадцяти
років методично писав про неї до ЦК. Закінчилося це
тим, що мене виключили з партії, заборонили друку-
вати мої твори. Постала загроза психіатричної лікар-
ні...» [138, с. 196].
Героїзм Миколи Руденка підсилюється ще й тими
обставинами, що він виступив супроти тоталітарної
системи з чітко визначених для себе громадянських по-
зицій - допомогти своїй країні і всьому людству схаме-
нутися, адже споживацьке ставлення до життя і возве-
дения технократа в ранг повелителя природи, окриле-
ного ідеєю всесвітньої пролетарської революції, це -
шлях у безодню. «Капітал» витіснив Біблію, яка відпові-
дала на питання: «Що є Бог?» При цьому Микола Ру-
денко зазначає, що для нього Бог є Природа, матерія. На
жаль, порушені Миколою Руденком проблеми та вся
його багата творча спадщина, яка давала всі підстави, за
висловом академіка НАНУ Б. І. Олійника, номінувати ви-
датного мислителя на Нобелівську премію, залиша-
ються в полі уваги вузького кола фахівців. Наприкінці
XX	ст. М. Руденко зробив колосальний внесок у розви-
ток української літератури, публіцистики, науково-тех-
нічної і філософської думки. «Одначе розголосу, на-
лежного такій фігурі, уваги й пошанування він не за-
знав» [138, с. 5].
Упродовж кількох останніх років творчий доро-
бок М. Руденка став об’єктом дослідження міжнародної
науково-практичної конференції «Фізична економія:
методологія дослідження та глобальна місія України» у
Київському націнальному економічному університеті
імені Вадима Гетьмана [87]; доктора економічних наук,
професора В. О. Шевчука, зокрема у працях «Відкрити
Миколу Руденка - економіста» [185], «Українська на-
укова школа фізичної економії: світовий вимір та циві-
лізаційна перспектива» [138, с. 684]. Розгляду публікацій
М. Руденка як синтезу публіцистики і наукових статей
присвятили свої доробки журналісти І. Власенко та Є.
Колодійчук - «Сільська нива - джерело вічної енергії»
[26], Т. Олійник - «Микола Руденко знав, як врятувати
людство» [108] та ін.
Все це дає підстави вважати дуже перспектив-
ними наукові розвідки творчої спадщини замовчува-
ного у радянські, часи та неактивно популяризовані у
часи незалежної України М. Д. Руденка. Слушно заува-
жив доктор економіки В. Шевчук: «Україна і людство
мають осягти велич українського інтелектуала» [185].
Адже він був наділений природою унікальним мислен-
ням, що дозволило йому вийти далеко за рамки зви-
чайної публіцистики і відкрити закони розвитку
людст- ва на багато століть уперед.
Прикметно, що доля звела дисидента Миколу Ру-
денка з нашим славетним земляком, доктором військо-
вих наук, генерал-майором Петром Григоренком, який
сприйняв рішення XX з’їзду КПРС з розвінчання культу
особи Сталіна за чисту монету, і почав активно висту-
пати за оновлення політики держави, за справедливість,
за прихід демократичних кадрів на всі ланки управ-
ління замість сталіністів і був позбавлений тоталітар-
ною системою всіх титулів і звань. Але саме генерал
Григоренко своєю постаттю покликав до активної пра-
возахисної діяльності академіка Андрія Сахарова. І коли
Микола Руденко привіз свої «Економічні монологи» до
Москви, вони просто не могли не зустрітися. Опальний
генерал просто захопився публіцистикою колишнього
фронтовика, заступника начальника окружного госпі-
талю з політчастини, секретаря парткому Спілки пись-
менників України М. Д. Руденка. Тому що «Економічні
монологи» просто випирали з усієї багатотисячної од-
ностайної партійної преси того часу, випирали своєю
особливою позицією, своїм глибоким об’єктивним ана-
лізом минулого і поточного моменту, виваженою кри-
тикою бюрократичної системи того часу і чітко окрес-
леними шляхами виходу з тупика.
Петро Григоренко, згадуючи зустріч з Миколою
Руденком, Андрієм Сахаровим, Валентином Турчиним
у Москві навесні 1976 року, зазначає, що це була роз-
мова друзів, які давно одне про одного знали, а тепер
розуміли з напівслова.
Перечитавши «Економічні монологи», генерал
Григоренко зізнається, що виклад твору не такий, як
прийнято в політекономії. Письменник оволодів еко-
номічною теорією, подав її у гранично популярному
викладі, проілюстрував життєвими прикладами, і ство-
рив неповторний твір у жанрі наукового дослідження. І
цей твір є критикою. Одначе, підкреслює Петро Григо-
ренко, це критика не кабінетного вченого, не теоре-
тика від політекономії, а критика людини, яка відчула
Цю марксистську теорію на практиці власної долі. «Але
Це критика не всього марксизму і навіть не «Капіталу» в
Цілому, а лише Марксового вчення про додаткову вар-
тість. Та оскільки це вчення, за твердженням Леніна, є
«наріжний камінь економічної теорії Маркса», то дана
робота протиставлена всій цій економічній теорії»
[138, с. 175].
Здається, що Микола Руденко веде мову про про-
писні істини: справжню вартість з погляду на прогрес
людства, має тільки енергія, значить, і додатковою вар-
тістю може стати тільки додаткова енергія. Джерело
енергії, причому єдине відоме для землян, є сонце.
Енергоносії (нафта, газ, вугілля) - акумулювали енер-
гію сонця і на деякий час дають людству шанс знайти
інші джерела. Першооснова ж всякого прогресу - ще
один вид сонячної енергії, який називається їжею, їжею
для людей. «Безсумнівна заслуга М. Руденка у тому, що
він привернув нашу увагу до цього енергетичного про-
дукту, куди важливішого, ніж нафта, газ та інші енерге-
тичні ресурси. До продукту настільки важливого, що ми
навіть не помічаємо його, коли маємо у достатній кіль-
кості. Зате досить трапитися неврожаю, голоду, і ми діз-
наємось, що хліб - дар безцінний, а все інше в порів-
нянні з ним нічого не варте» [138, с. 176].
Розвиток людства, доходить висновку генерал
Григоренко, залежить від того, чи в достатній мірі по-
ширюється відтворення їжі для людини. Адже запасів
їжі природа не створила так, як створила запаси нафту,
газу та інших корисних копалин. М. Руденко називає іс-
тинною додатковою вартістю або енергією прогресу
додаткову сонячну енергію як продукт харчування лю-
дини. Це означає, що додаткову вартість створює не
праця (за Марксом), а природа за участю людини (за Ру-
денком). Тільки через природу людство може вийти на
вищі параметри свого розвитку. Але при цьому слід не
забувати про необхідність постійно збагачувати родю-
чість грунтів. Якщо грунти збіднюються внаслідок не-
компетентних дій людини, значить ми проїдаємо запас
майбутніх поколінь, забираємо їхні ресурси. «Якщо ми
хоча на декілька кілокалорій збагатили землю, тоді
можна сказати: ми створили багатство!. І навпаки: якщо
аради промислової і військової могутності нами ви-
снажується земля - ми пропащі люди. Наша країна ба-
гато років робила останнє. Зараз ми переживаємо ре-
зультати Марксового догмату переважного розвитку
промислових засобів виробництва і озброєння також»
[138, с. 177].
Варварське ставлення до природних багатств в
СРСР, обумовлює рецензент, сталося завдяки вченню
Маркса про те, що земля - нічого не коштує. У резуль-
таті - в СРСР було знищено всі приміські зони хлібо-
робства, затоплені родючі річкові заплави (лише ба-
сейн Дніпра чого вартий!), масиви чорноземів сплюн-
дровані аеропортами, заводами, відкритими кар’єрами,
сміттєзвалищами... Комуністичну ідеологію, вважає
Петро Григоренко, сформовано на споживацьких за-
садах. Суть її викладено у гаслі: «Від кожного - за здіб-
ностями, кожному - за потребами». Така ідеологія, за
М.Руденком, породжує такий собі вид атеїзму, який
«обожнює суспільне корито». Оскільки за межами цьо-
го корита інших вартостей не існує, в чому переконує-
мося на прикладі партійної державної номенклатури в
СРСР, то мета життя зводиться до захоплення найкра-
щого місця біля цього суспільного корита. При цьому
можна не тільки розштовхувати потенційних конку-
рентів біля цього корита, а й сприяти їхньому фізич-
ному знищенню, наприклад, за допомогою доносу про
найнеймовірніші злочини вашого конкурента в «ор-
гани».
«За експериментом немовби хтось спостерігав
весь час, - пише генерал П. Григоренко у передмові до
«Економічних монологів», - коли Ленін, зрозумівши
згубність наміченого Марксом шляху, спробував пере-
рвати експеримент і під димовою завісою марксист-
ської фразеології повернути життя в його нормальне
русло, смерть зняла цю загрозу зі шляху експерименту;
ленінський неп було ліквідовано, настала жахлива ера
марксистської колективізації і ліквідації куркульства як
класу (створення трудових армій для сільського госпо-
дарства); почався масовий ГУЛАГ (трудові армії для
промисловості), голод і війни, «тобто все те, що зако-
номірно випливає з теорії марксизму» [138, с. 188].
Петро Григоренко відзначає, що Микола Руденко
відстоює загальнолюдські цінності, стаючи на захист
позитивного в теорії соціалізму і виступаючи непри-
миренним супро- тивником антинаукового і антигу-
манного вчення, яким ви-явився марксизм. І наводить
цитату з «Економічних монологів» про те, що марксиз-
-му як такого немає, бо «в теоретичному сенсі він є фік-
ція» [138. с. 193]. Водночас Миколі Руденку нелегко, як
кажуть, відрізати раз і назавжди, викреслити своє ми-
нуле, пов’язане з КПРС, і тому він ще сподівається на.так
звані здорові сили в компартії. Говорячи про те, що пар-
тія винна у знищенні ленінської нової економічної по-
літики, він апелює до чесних і самовідданих людей в
лавах компартії і сподівається на подолання сталін-
ських методів керівництва. «Те, що визріло в душах люд-
ських, силою придушити не можна. Країна потребує
глибоких демократичних перетворень» [138, с. 194].
Далекогляднішим є висновок Петра Григоренка,
зроблений на підставі ознайомлення з «Економічними
монологами». Далекого 1976-го року, коли в СРСР ще не
чули ні про «зелених», ні про екологічну загрозу пла-
неті, він доходить висновку: «Партії, для яких найвище
за все благо народу, а не влада, повинні задуматися над
тим, як припинити розтринькування природних запа-
сів землі без користі для людства і на створення на-
дмірного комфорту, їм слід було б виступити з програ-
мою боротьби за приріст енергетичних ресурсів зем-
ної кулі, за бережливе ставлення до природних багатств
і ощадливе споживання, за повну ліквідацію завданої
природі шкоди і відновлення первозданної чистоти
всіх водних артерій і акваторій, за безперервне наро-
щування рослинних багатств, особливо врожаїв продо-
вольчих культур, за відновлення неокопалин (сили
вітру, морської течії, припливи-відпливи, різниця тем-
ператур прошарків води) і позаземних енергетичних
ресурсів» [138, с. 195].
Як бачимо, актуальність думок Петра Григоренка,
навіяних науковим дослідженням Миколи Руденка
«Економічні монологи», не лише не втрачає свого зву-
чання на початку третього тисячоліття, а навпаки на-
бирає нової гостроти. Про планетарну значимість пра-
ці «Економічні монологи» багаторічного політичного
в’язня «імперії зла» і дійсного члена Української Вільної
Академії Наук (США), Героя України Миколи Руденка за-
свідчує і виступ Генерального секретаря ООН Пана Гі
Муна у квітні 2008 р. на XII сесії Конференції ООН з
торгівлі та розвитку. Пан Гі Мун висловив побоювання:
якщо світові держави не займуться врегулюванням про-
довольчої кризи, то вона може спричинити цілий кас-
кад інших проблем і негативно позначитися на еконо-
мічному зростанні та безпеці всієї планети [20]. Микола
Руденко побачив ці проблеми майже півстоліття тому
першим і намагався донести їх людству, за що й отри-
мав сім років таборів і п’ять років заслання. Дорога ціна
правди. А ще дорожчою може виявитися ціна прозрін-
ня, що хліб - безцінний, а все інше у порівнянні з ним,
нічого не варте.
«...Усе, що я робив, було скероване не проти ра-
дянської влади, — говорив Микола Руденко в своєму ос-
танньому слові на неправедному суді 1 липня 1977 року
в Дружківці Донецької області, де його судили нібито за
антирадянську діяльність, - а проти бюрократичних
спотворювань нашої держави. Що такі спотворення іс-
нують, у цьому я глибоко переконаний... Кожне моє сло-
во, уся моя громадська пристрасть скеровані на усунен-
ня цих спотворювань» [110].
Як і легендарний Прометей, який дав людству
вгонь заради спасіння і пішов на пекельні страждання,
так і Микола Руденко, давши людству знання про іс-
тинну вартість, про еталон вартості (яким має бути
тонна пшениці, а не унція золота чи барель нафти) сві-
домо пішов за грати тоталітарного режиму. І з честю ви-
тримав усі біди заради всезагального прозріння.
Джордано Бруно - Микола Руденко:
історичні аналогії протесту
У різні часи два генії волею долі опинилися на віс-
трі чергового витка одвічної війни Світла і Пітьми. Ма-
буть, астрологи колись виведуть спільні передумови, що
спонукали великих мислителів стати на прю з невіглас-
твом і мракобіссям заради наукового, технічного і сві-
тоглядного прогресу, як ось - розташування планет,
магнітні бурі, зодіакальний цикл тощо. А я спинюся на
деяких подібних моментах у житті і творчості італій-
ського та українського велетів духу і думки, хоча їх і
розділяє майже 400 років. Хоча їх і розділяє майже 400
років, та обидва долали опір дуже подібному заскоруз-
лому зовнішньому середовищу. Ми не читали, а древ-
ньокитайські мудреці занотували багато тисячоліть
тому у «Книзі Перемін» про те, що
Світло і Пітьма стоять поряд,
Як два і три...
«Думка більш загальна не є більш істинною» [200].
Своєрідний девіз життя Джордано Бруно підхопив Ми-
кола Руденко, у лінії долі якого так багато схожих епі-
зодів із долею просвітителя Середньовіччя.
Обидва спочатку були активними елементами па-
нуючої системи: Бруно - монах домініканського ор-
дена, літератор і релігійний філософ унаслідок усвідом-
леного осмислення дійсності дійшов висот Божого
Знання, і Церква оголосила його єретиком.
Микола Руденко був партійним функціонером
високого рангу, але усвідомлення істини привело його
до глибокого аналізу панівної ідеології, зокрема мар-
ксизму-ленінізму і створення «єретичних» книг. Олесь
Бердник, соратник і сучасник Миколи Руденка, писав у
1977-му році після арешту видатного письменника пра-
цівниками КДБ до міжнародного ПЕН-клубу: «Людина,
якою могла б пишатися будь-яка цивілізована країна,
ув’язнена! Вчинивши цей злочин, гонителі поета-філо-
софа заявили про свою солідарність із мучителями
Джордано, Гипатії, Яна Гуса, Сервета, Галілея, з убивцями
Архімеда і Піфагора...» [201].
Отже, ще сучасники Миколи Руденка порівню-
вали його шлях на Голгофу із шляхом відважного Джор-
дано Бруно.
Єретиками обидва стали у зрілому віці після на-
громадження величезної суми знань, багатьох сумнівів
і роздумів, після якогось дивовижного осяяння, коли
перед кожним із них зблиснула яскравим променем Іс-
тина, сформульована ще у дохристиянську епоху грець-
ким філософом Піфагором: «Бог є Природа, Природа є
Бог!» [138].
Першого засудила римська інквізиція у віці 52 ро-
ків, другому у віці 57 років виніс вердикт про арешт сек-
ретаріат ЦК КПРС.
Сім років тривало ув’язнення Джордано Бруно, а
спалили його у дні, коли верхівка Ватикану святкувала
якусь важливу віху в історії Церкви. Лицемірство і ци-
нізм вершили свою перемогу над розумом і свободою.
Сім років перебував у таборах Мордовії Микола
Руденко, а судилище над ним та Олексою Тихим відбу-
валося, коли вся країна широко і радісно святкувала 60-
річчя так званого Великого Жовтня. Лицемірство і
цинізм вершили свою перемогу над розумом і свобо-
дою.
Своєрідним «перехресним» роком став для обох
постатей 1973-й рік. У Римі вийшов на екрани худож-
ній кінофільм «Джордано Бруно» знаменитого Джу-
ліано Монтальдо. У Києві Микола Руденко завершив
свої геніальні економічні статті, що увійшли до книги
«Енергія прогресу». В Італії настала епоха вшанування
спаленого майже чотириста років тому пророка, в Ук-
раїні тільки-но починалася епоха переслідування свого
пророка за свободу думки, свої твори він уже ніде не міг
опублікувати, а невдовзі нишпорки КДБ вилучили ру-
кописи, а зграя «товаришів комуністів» виключила його
з партії і Спілки письменників.
Простежуються й інші аналогії у долях цих ви-
значних особистостей. Джордано Бруно розвінчав до-
гмати Арістотеля й Птоломея про світобудову та посмів
піддати сумніву багато канонів Біблії, писав про душу
Світу, одухотвореність природи і її безкінечну потен-
цію, про рух Землі та існування багатьох населених
планет. При цьому не був ні фізиком, ні астрономом.
Невігласи вважали, що такі знання можуть з’явитися
лише від диявола (а не завдяки, праці та здатності ро-
зуму), отже носія таких знань конче необхідно спалити
на багатті.
Микола Руденко розвінчав «Капітал» К. Маркса і
сформулював учення про енергію прогресу, безкінеч-
ність життя і Світову Монаду, яка є джерелом цього
життя. Посмів піддати сумніву багато канонів партійно-
радянської системи (про додаткову вартість, класову
боротьбу, суспільну власність, про людину-господаря
Природи). При цьому він не був ні фізиком, ні астроно-
мом.	
Джордано Бруно популяризував теорії Миколи
Колерніка, зокрема про Сонячну систему, які офіційна
наука визнавати не хотіла.
Микола Руденко популяризував «забуті» теорії
французького економіста Франсуа Кене та відродив ук-
раїнську школу фізичної (а не політичної) економії
Сергія Подолинського, які офіційна наука робітничо-
селянської держави визнавати не хотіла. Не квапиться
визнавати їх і офіційна наука суверенної України.
Книги обох знавців існуюча влада ретельно вилу-
чила з обігу і знищила, аби майбутні покоління тримати
у покорі і не розбещувати їх «єрессю».
Джордано Бруно було страчено на підставі «По-
веління папи Климента УІІІ про передачу Джордано
Бруно світській владі для здійснення страти», яке схва-
лили кардинали Джеронимо Аскулано, Пьєтро Деза, До-
меніко Пінеллі, Лючіо Сассо... [154].
Засідання секретаріату ЦК КПРС, на якому було
винесено інквізиційну постанову про арешт М. Руденка
(хоч у правових державах за політичну діяльність ні-
кого не запроторюють до буцегарні, а у кримінальних
справах подібні постанови - у віданні правоохоронних
органів), відбувалося за участю «кремлівських кардина-
лів» Андропова, Долгих, Пономарьова, Соломенцева...
За дивним збігом часово-просторових обставин, по-
чаткові літери прізвищ чотирьох членів римської ін-
квізиції і секретарів московського ЦК КПРС збігаються.
Окрім «єретичної» публіцистики - праць «Про
Безкінечність, Всесвіт і світи», «Про монаду, число і фі-
гуру», «Про причину, початок і єдине» - Джордано Бру-
но був автором художніх творів «Бенкет на попелищі»,
«Таємниці Пегаса», «Підсвічник» та ін.
Окрім публіцистичних творів «Економічні моно-
логи», «Енергія прогресу», «Гносис і сучасність» Микола
Руденко є автором поеми «Хрест», романів «Вітер в об-
личчя», «Остання шабля», «У череві дракона», «Орлова
балка», «Сила Моносу» та ін.
Останнє слово на судилищі у лютому 1600 року
Джордано Бруно тримав з великою гідністю і сміли-
вістю. Зокрема, він сказав кардиналам у вічі: «Ви, на-
певне, з більшим острахом оголошували цей вирок,
аніж я його вислухав... Спалити - не означає спросту-
вати...» [154]. Микола Руденко, отримавши право на ос-
таннє слово під час неправедного суду в Дружківці
Донецької області у липні 1977-го року вівся достойно
і відважно. Його монолог - це справжній взірець не
просто ораторського мистецтва. Його монолог — звер-
нення філософа, публіциста, письменника, громадя-
нина поневоленої країни до співвітчизників зокрема і
до людства взагалі. Його монолог - не глас волаючого в
пустелі, а своєрідна сповідь борця за Правду і запитання
до кожного землянина про те, що він зробив задля тор-
жества Світла на планеті, чи готовий підтримати Твор-
ця, а чи мовчки буде рабом темних сил? Його монолог
-	протест освіченої людини проти неуків, пристосу-
ванців, обмежених столоначальників.
«Громадяни судді!
Сьогодні перед судом стоїть Слово. Пригадуєте?
“Споконвіку було Слово, і слово було у Бога, і Слово
було Бог. Усе через нього сталося, і без Нього ніщо не
сталося, що сталося”. Так починається Євангеліє від
Йоанна. Як би ми не заперечували ідеалізм, а все ж іс-
тина залишилася: Людина на землі з’явилася тоді, коли
на Земній кулі з’явилося Слово. Немає Слова - немає
людини. Воно, Слово, знаряддя самого Всесвіту. Це -
Логос, себто знання всесвіту про самого себе. Всесвіт не
просто існує, він повинен знати, як і для чого він живе.
Живе він задля того, щоб думати. Осмислює себе з до-
помогою слова. Осмислює себе в Людині. Звідси вихо-
пить, що вам, громадяни судді, доводиться судити Всес-
віт. Ні більше, ні менше! Вам його доводиться судити за
те що він Словом оселився в Людині.
...Виходить - ви, громадяни судді, судите не мене
-	ви судите Всесвіт. Наскільки це доцільно, не знаю. Але
знаю, що це якраз так. Ви судите Всесвіт за те, що він
такий, як він є, а не такий, яким хотів би його бачити
КДБ!..» [176].
Крилатим став вислів Джордано Бруно: «Невіг-
ластво - краща наука на світі, вона не потребує зусиль і
не печалить душу».
Крилатим став вислів Миколи Руденка: «Марк-
сизму, як такого, немає - в теоретичному сенсі він є фік-
ція» [138, с. 193].
По смерті Джордано Бруно вдячні прозрілі на-
щадки реабілітували його і встановили пам’ятник на
Площі квітів у Римі, де 1600 року він був спалений жив-
цем за повелінням тодішнього Папи Римського.
По смерті Миколи Руденка влада незалежної Ук-
раїни майже нічого не зробила для широкої пропа-
ганди його творів та належного вшанування пам’яті
мученика радянських концтаборів (маємо лише Указ
Президента «Про відзначення 90-річчя Миколи Руден-
ка» від 14 серпня 2009р., зініційований громадськістю),
а Верховна Рада України 2010 р. заблокувала постанову
про відзначення ювілею мислителя на державному рів-
ні. Ніби знову комусь заважає його «Енергія прогресу».
Колись компартійна олігархія, а нині похідні від неї
скоробагатьки (їх єднає малоосвіченість, зневага до со-
вісних людей, культурна обмеженість, хижацькі настрої
та патологічне бажання владарювати над усіма), воче-
видь, боїться поширення серед українців та громадян
інших країн Богом даних Миколі Руденку знань. Ні ху-
дожнього кінофільму, ні пам’ятника йому досі нема. У
сиву давнину знаменитий Піфагор назвав себе «Тим, що
любить мудрість». Миколу Руденка назвали мудрецем
десятки іменитих учених з усіх куточків планети. Невже
ж наше пострадянське суспільство і досі не дозріло до
потреби побачити на широких і телевізійних екранах
свого, визначного співвітчизника - того, який також
любив мудрість? Постать Джордано Бруно надихала ба-
гатьох майстрів слова, і є чимало творів, присвячених
геніальному італійцеві епохи Середньовіччя. Наведу
вірш лауреата Нобелівської премії, російського пись-
менника-емігранта Івана Буніна «Джордано Бруно».
«Ковчег под предводительством осла-
Вот мир людей. Живите во Вселенной.
Земля - вертеп обмана, лжи и зла.
Живите красотою неизменной.
Ты, мать-земля, душе моей близка -
И далека. Люблю я смех и радость,
Но в радости моей - всегда тоска,
В тоске всегда - таинственная сладость!».
И вот он посох странника берет:
Простите, келий сумрачные своды!
Его душа, всем чуждая, живет
Теперь одним: дыханием свободы.
«Вы все рабы. Царь вашей веры - зверь:
Я свергну трон слепой и мрачной веры.
Вы в капище: я распахну вам дверь
На блеск и свет, в лазурь и бездну Сферы.
Ни бездне бездн, ни жизни грани нет.
Мы остановим солнце Птоломея -
Я вихрь миров, несметный сонм планет,
Пред нами развернется, пламенея!»
И он дерзнул на все - вплоть до небес.
Но разрушенье - жажда созиданья,
И, разрушая, жаждал он чудес -
Божественной гармонии Созданья.
Глаза сияют, дерзкая мечта
В мир откровений радостных уносит.
Лишь в истине - и цель и красота.
Но тем сильнее сердце жизни просит.
«Ты, девочка! ты, с ангельским лицом,
Поющая над старой звонкой лютней!
Я мог твоим быть другом и отцом...
Но я один. Нет в мире бесприютней!
Высоко неся стяг своей любви.
Но есть другие радости, другие:
Оледенив желания свои,
Я только твой, познание - софия!»
И вот опять он странник. И опять
Глядит он вдаль. Глаза блестят, но строго
Его лицо. Враги, вам не понять,
Что бог есть свет. И он умрет за бога.
«Мир - бездна бездн. И каждый атом в нем
Проникнут богом - жизнью, красотою.
Живя и умирая, мы живем
Единою, всемирною Душою.
Ты, с лютнею! Мечты твоих очей
Не эту ль Жизнь и Радость отражали?
Ты, солнце! вы, созвездие ночей!
Вы только этой Радостью дышали!
И маленький тревожный человек
С блестящим взглядом, ярким и холодным,
Идет в огонь. *Умерший в рабский век
Бессмертием венчается - в свободном!
Я умираю - ибо так хочу.
Развей, палач, развей мой прах презренный!
Привет Вселенной, Солнцу!Палачу -
Он мысль мою развеет по Вселенной!» [17].
Микола Руденко знав цього прекрасного вірша і ро-
зумів, що його дорога, дорога «радянського єретика» не
буде встелена трояндами, а багато вчорашніх друзів уни-
катимуть зустрічі з ним, а дехто відчує смак натхнення у
писанні доносів на нього, захисника скрив-джених, на
просвітителя темних, на осяяного знанням великої істини.
Справді, Миколу Руденка, як влучно підмітив І. Власенко,
не можна втиснути в жодну письменницьку «обойму». Бо
він - особливий. Він - не такий, як інші. Він не просто
письменник і вчений-самоук Він — володар Слова і Духу.
Лауреат Шевченківської премії, Герой України,
академік НАН України Борис Олійник, зауваживши, що
були всі підстави номінувати Миколу Руденка на Нобе-
лівську премію та надати його працям належного роз-
голосу, скрушно констатує:«Здавалось би, по здобуттю
незалежності поборники її, котрі відбули в’язниці і та-
бори за нашу і вашу свободу, мали б бути на святі суве-
ренності не гостями, а хазяями... Чи можна назвати мо-
ральним суспільство, яке дозволило відсунути на око-
лицю цих перших хоробрих, звільнивши місце для різ-
ноликих перекинчиків і одвертих кар’єристів? Чи ми й
справді належимо до тих, що, як співається, «вони лю-
бити вміють тільки мертвих?» [138, с. 5]. Хоча, слід ви-
знати добре слово з уст маститого і увінчаного дер-
жавними нагородами класика сучасної літератури на
адресу Миколи Руденка чекало свого оприлюднення
також довго, напевне, й припізнилося своїм звучанням,
навіть якщо опальний письменник устиг при житті от-
римати з рук голови Українського фонду культури між-
народну премію імені В. Винниченка. У нетрях же
світової павутини Інтернет висить німим докором Ру-
денковим односпілчанам сповнений протесту вірш
(зразка 1976 року) колишнього радянського політ-
в’язня, лауреата Державної премії СРСР епохи перебу-
дови безкомпромісного Бориса Чичибабіна. Без назви.
Я плачу о душе, и стыдно мне и голо,
И свет во мне скорбит о поздней той поре.
Как за моим столом сидел, смеясь, Микола
И тихо говорил о попранном добре.
Он - чистое дитя и вы его не троньте.
Перед его костром мы все дерьмо и прах.
Он жизни наши спас и кровь пролил на фронте,
Он нашу честь спасет в собачьих лагерях.
На сердце у него нипролежней, ни пятен,
А нам считать рубли да буркать взаперти...
Да будет проклят мир, где мы долгов не платим,
Остановите век и дайте мне сойти.
Не дьявол и не рок, а веемы виноваты,
Что в семени у нас, когда б хоть гордый, чад.
И перед чванством лжи молчат лауреаты -
И физики молчат, и лирики молчат.
Чего бояться им,увенчанныим и сытым?
А вот поди ж, молчат, как суслики в норе.
А в памяти моей смеющийся сидит он -
И с болью говорит о попранном добре.
Нам только б жизнь прожить.
Нам только б скорость выжать.
Нам только б сон соспать об ангельском крыле.
И некому узнать, и некому услышать
Мальчишку, что кричит о голом короле.
И Бога пережил - без веры и без тайны,
Без кроны и корней, продавший дар и род
По имени Иван, по кличке Ванька-Каин,
Великий и святой, и праведный народ.
Я рад бы все принять и жить владу со всеми,
Да с ложью круговой душе не по пути.
О,	кто тому руля? Остановите время!
Остановите мир и дайте мне сойти [122].
Крізь клекіт авторського протесту, протесту гро-
мадянина, можливо, й вельми голосно лунають нотки
песимізму і деякого розчарування конформістським
оточенням. Одначе, справа Миколи Руденка, я вірю всім
серцем, знайде свій розвиток, зерна його космічних
знань проростуть задля блага України, бо вже ровес-
ники нашої незалежності, які не мають над собою тя-
гара марксистсько-ленінського «вчення» і практики
«радянського будівництва», вступають до вузів і відкри-
вають книгу великого мудреця «Енергія прогресу». І
найкращим пам’ятником мимовільному послідовни-
кові Джордано Бруно будуть великі тиражі його науко-
вих і художніх творів, спалених кадебістською «інкві-
зицією XX століття».
Своєрідним творчим заповітом можна вважати
слова Миколи Руденка про призначення і обов’язок
письменника: моделювати світ таким, яким він його ба-
чить, знає, розуміє через особисте сприйняття. «Світ -
це значить людей і земний космос. Дехто гадає,що кос-
мос існує тільки поза межами земної атмосфери, та це,
звісно, обивательське сприйняття світу. Космос усюди.
Космос - це ми самі, він у душах наших, мозку нашому
й крові. Кожна клітина нашого організму - то і є кос-
мос» [139, с. 233].
Осмислення «Капіталу» К. Маркса -
сила думки проти викликів догматизму
Як казали древні римляни: «Dubitan doad verita
temper venimus» (До істини йдемо через сумніви) [72]. І
це - нормальний стан людини, яка прагне розібратися
в реальній ситуації, а якщо вона ще й публіцист, - то
через власне сприйняття дійсності, через детальний
аналіз явища, його об’єктивну оцінку вона екстраполює
власне бачення події, явища, факту на значну аудито-
рію.
За визначенням професора В. Здоровеги, реальна
суспільна дійсність з її проблемами та в сукупності взає-
мозв’язків (економіка, виробництво, побут, держава, по-
літика, право, мораль, церква, релігія тощо) є об’єктом
публіцистики. «Талант публіциста органічно включає
здатність автора бачити у повсякденному житті су-
спільно значиме, морально-етичний смисл як незвич-
них, так і буденних явищ» [50, с. 26].
Геній публіциста Миколи Руденка полягає в тому,
що він побачив у здавалося б непохитній тоталітарній
системі (а, значить, і такій, що не підлягає жодним пе-
реоцінкам і сумнівам, бо ті, хто бодай на йоту засумні-
валися, були оголошені «ворогами народу» і розстріля-
ні без зайвої тяганини, на чому наполягав у таких випа-
дках «вождь мірового пролетаріату» В.Ульянов (Ленін),
і його справу гідним чином продовжив «великий Ста
лін»), справжній корінь зла, виокремив його, всебічно
дослідив, показав існуючі і майбутні загрози цього ко-
реня зла та дав кваліфіковані поради суспільству про
шляхи подолання сучасних йому і майбутніх загроз і
при цьому він справді дивився смерті в обличчя.
Об’єктом його ґрунтовного дослідження став «Ка-
пітал» К. Маркса. І це була перша така робота не лише в
тоталітарному СРСР, а й у «вільній» Європі. Спонукала
до цієї не- простої і небезпечної роботи письменника
закрита доповідь першого секретаря ЦК КПРС М. Хру-
щова на XX з’їзді партії «Про культ особи Сталіна та
його наслідки». Правда, він і раніше замислювався над
фактами суцільного лицемірства малих і великих вож-
дів, причинами бідування народних мас, проявами ком-
чванства і зміцнення касти партійних верховод. Усе
частіше доходив висновку, що кривда була закладена
десь у фундаменті самої державної структури, в її су-
спільній субстанції.
У спогадах Миколи Руденка є коротенька, але про-
мовиста фраза про те, що дисидентом він став на
пам’ятному пленумі правління Спілки письменників
України 1957-го року.
Роздуми його цілком логічні: одна особа, навіть
такий тиран як Сталін, учинити стільки неймовірних
злочинів не могла. Просто забракло б часу. Щось у тій
системі криється інше. Страшна загадка, припускає до-
слідник, ховається десь у самій теорії, яка покладена в
основу функціонування СРСР. Ото після згаданого пле-
нуму, після шокуючої інформації про знищення сталі-
ністами-неуками мільйонів освічених людей в Миколі
Руденкові прокинулося невпинне бажання докопатися
до суті речей. Як же так сталося і чому?
«Певну роль у моєму дочасному прозрінні відіг-
рав четвертий розділ «Короткого курсу історії ВКП(б)»
- я був сумлінним інструктором пропаганди під час
війни і намагався добре засвоїти те, що навчав інших. І
треба сказати, що постулат марксизму про детермінізм
історичних процесів відіграв першорядну роль у розу-
мінні Марксової фундаментальної помилки. Він сам дав
ключ до потаємної скриньки, де лежав смертельний
вирок його вченню» [139, с. 296].
Хоча робота над переосмисленням «Капіталу» не
видалася легкою і швидкою, Микола Руденко мав звер-
татися до численних праць попередників і наступників
К.Маркса, його опонентів і апологетів. Так він відкрив
для себе і повернув у науковий обіг французького еко-
номіста-фізіократа Франсуа Кене і його українського
послідовника Сергія Подолинського. Сумніви привели
його до пошуків аргументів у Біблії і творчій спадщині
Піфагора Сомоського, Аристотеля, Бруно, Коперніка,
Рікардо, Паолетті, Джонса, Ейнштейна, Ціолковського,
Вернадського...
Нестандартним є сприйняття Миколою Руденком
Бога як Вищого Розуму, як Вічного Світла, як Світової
Монади. Хоча поняття «монада» належить древньог-
рецькому мислителю Піфагору, який жив, діяв і створив
школу послідовників задовго до Христа.
«Світ побудований так, - говорить Йоанн, - що ці
закони ніхто не має права порушувати. Скільки б не па-
нувало зло, воно обов’язково має бути повалене. Кожна
людина повинна сама вибирати: з ким вона? З правдою,
чи з брехнею, бо саме від цього вибору залежить її доля»
[181, с. 232].
У Миколи Руденка немає нетерпимості, чисто по-
літичних огульних нападок на Марксове вчення, що
було властивим для всієї комуністичної істеричної у ба-
гатьох випадках пропаганди. Навпаки, предмет свого
аналізу він розглядає саме як наукову теорію - всебічно,
грунтовно, неупереджено, виважено. «Капітал» для
нього - визначний твір, який всебічно досліджує від-
носну додаткову вартість. Однак, вважає Руденко, від-
носна вартість сьогодні виробляє абсолютну. Але ви-
робляє тоді, коли капітал «збагачується», проходячи
річний цикл через землеробство. Чому відбувається
саме так, а не інакше? Бо капітал, проходячи цикл у зем-
леробстві, поповнюється (збагачується) додатковою
енергією Сонця. Це дозволяє капіталу починати нову
спіраль, яка веде, на переконання дослідника, увись і
вшир. Без цього, без проходження капіталу через зем-
леробство, прогресу нема. Микола Руденко вважає, що
Маркс правильно розумів завдання - слід знайти відпо-
відь на запитання, звідки на Землю прибуває нова, до-
даткова енергія, яка перетворюється на додаткову вар-
тість?
Зупинившись на полеміці Маркса з фізіократами,
Микола Руденко зазначає, що Маркс погоджується з фі-
зіократами у поглядах на продуктивність праці. Про-
дуктивною може бути лише та праця, яка виробляє
додаткову вартість. Що ж відбулося, запитує Руденко.
Тисячі сторінок присвячено суперечці з фізіократами, а
на останній сторінці «Капіталу» і форма, і зміст - фі-
зіократичні. Фізіократи, власне, й стверджували, що ні-
чого додаткового суспільство виробити не зможе, якщо
не матиме від землі додаткової їжі. Виходить, каже Ми-
кола Руденко, вся суперечка Маркса з фізіократами вия-
вилася фальшивою. «Але ж із тієї суперечки виросла
теорія про необхідність революції і диктатури проле-
таріату. Ось яка трагічна фантастика!» [138, с. 84].
Сама ж по собі промисловість, пише Микола Ру-
денко, має відносну продуктивність - цілком зрозуміло,
що вона не тільки не виробляє додаткової біологічної
енергії, а навпаки - поглинає її. Маркс, зауважує дослід-
ник, був далекий від землі, а тому й не міг побачити
справжню субстанцію. «Капітал» - це діяльність Сонця
на нашій планеті, її збагачення космічною енергією»
[138, с. 95].
Важливе уточнення: у кожній енергосистемі є ге-
нератор, провідник, споживач; в економіці генератор -
хліборобство. Йдеться, наголошує М. Руденко, про ви-
роблення справді нової, додаткової енергії, а не про
енергію корисних копалин, нагромаджену Сонцем у
надрах планети. Промисловість ніякої додаткової енер-
гії не виробляє, бо енергія газу, нафти, вугілля, урану не
виробляється, а споживається, зменшується.
Хибний висновок К. Маркса про те, що майбутнє
має належати робітничому класу, а значить і промис-
ловості, і що диктатура пролетаріату призведе до від-
мирання держави. Тільки інтелект є запорукою про-
гресу. Неуки при владі - це шлях до загибелі будь-якої
моделі: державної, виробничої, комерційної, партійно-
політичної.
Ленін керувався «вченням» Маркса, узурпувавши
всю владу в так званій робітничо-селянській державі.
Диктатура пролетаріату розквітла в період «воєнного
комунізму», і Ленін пояснював це політичною доціль-
ністю та нібито турботою про добробут народу. «Але
скільки було марної крові! Тих, хто їм не подобався, мо-
лодчики з продзагонів розстрілювали на місці. Селя-
нин, який приховував півпуда борошна для своїх дітей,
вже був гад, контра! Його ставили спиною до тину й
убивали на очах у дітей. Про інтелігенцію годі й казати
- це взагалі була «буржуазія» [138, с. 104].
Маркс вважав головною метою пролетарської ре-
волюції відмирання держави. Цього не сталося. Навіщо?
Нібито для того, щоб визволити робітничий клас від
експлуатації, відібрати додаткову вартість, яку вони ви-
робляють, за його переконанням, а капіталісти цю до-
даткову вартість привласнюють. Але ж ні промисловість
узагалі, ні робітничий клас зокрема додаткової вартості
не виробляють зовсім. Вони можуть лише надавати 
іншу форму біологічній енергії (з руди виготовити
метал, з металу - сокиру, автомобіль, комп’ютер) , а 
нафта, газ унаслідок їхньої діяльності лише зментшу-
ється, а не збільшується. А витрати на спорудження, екс-
плуатацю, виведення з експлуатації «дешевих джерел
електроенергії», якими урядовці вважають АЕС значно
перевищують ілюзорні прибутки від них. Додаткову
вартість для нашої планети спроможне виробляти
одне-єдине джерело - Сонце. Осмисливши ці явища
Микола Руденко запроваджує поняття енергії прогрес
«Під енергією прогресу слід розуміти абсолютну додат-
кову вартість - тобто біологічну енергію, яку щорічно
виробляє хліборобство» [138, с. 116].
З іронією згадує Микола Руденко псевдонауков-
ців, авторів підручників з політекономії в період «роз-
виненого соціалізму». У тих підручниках професори
марксистсько-ленінської «школи» доводили, що за со-
ціалізму додаткова вартість не виробляється. їхні твер-
дження базувалися на думці, що якби додаткова вартість
при соціалізмі вироблялася, то це засвідчувало б існу-
вання експлуатації в СРСР. «А цього не може бути тому
що цього не може бути ніколи» [139, с. 298].
              На час аналізу Миколою Руденком «Капіталу»
К. Маркса ще не було в обігу поняття семантична ди-
версія. Інакше він би вжив його до переважної більшос-
ті Марксових дефініцій.
«Дуже частими є семантичні диверсії, - пише до-
слідник О. Нагорний, - коли або бажане видається за
дійсне, або істинне приховується і натомість підклада-
ється сурогат (товару, послуги, капіталу чи робочої
сили) чи да або певної нематеріальної цінності» [100,
Можливо, західний світ давно сприйняв «Капітал»
Маркса та 55 томів «дацзибао», написаних В. Ульяно-
вим (Леніним) для торжества теорії диктатури проле-
таріату саме як семантичні диверсії? Тому ще на початку
ХХ століття там виникла і розвинулась філософія ана-
лізу зусиллями логіків, психологів, математиків, лінгвіс-
тів, філософів. Одне з її головних завдань - поперед-
ження суспільства про згубний вплив семантичних ди-
версій. У нас же безальтернативно панувала марксист-
сько-ленінська філософія.
На території «імперії зла» тільки Микола Руденко,
усвідомивши «заслуги» комуністичної партії у вигуб-
ленні мільйонів українців та переосмисливши свою
роль у цій партії, дав повнометражний аналіз такої гло-
бальної семантичної диверсії як «вчення Маркса». Тита-
нічна праця Миколи Руденка, спрямована на прозріння
свого народу та звільнення від антиукраїнського кому-
ністичного спрута, підходить під визначення фахівця у
галузі аналітичної філософії О. Нагорного: «Але завше
світом рухають безкорисливі подвижники, яких цьку-
ють бездарні хапуги».
Микола Руденко, розглядаючи постулати «Капі-
талу», від осмислення конкретного факту вивищується
до узагальнення планетарної ваги. Він запитує, чи ві-
домо людству про найбільшу небезпеку, яка спроможна
знищити життя на Землі — навіть без ядерної війни і
техногенних катастроф? І відповідає, що така небезпека
справді нависла над світом, хоча захоплене своїми ілю-
зорними перемогами над природою людство поки що
не звертає уваги на цю небезпеку. На переконання Ми
коли Руденка, небезпека самознищення (через висна-
ження грунтів і невжиття заходів для відновлення родю-
чості) криється в хибному розумінні природи додатко-
вої вартості.
«...Бог стукає до воріт Росії: відчиніть! На горизонті
вашому тільки fata morgana. Ви йдете на міраж» [138,
с 431 цей заклик рефреном пронизує всі публіцистичні
твори великого мислителя. Слово «Росія» в нього вжите
замість «СРСР», оскільки насправді ніякого Союзу і не
було, а була оновлена, окомуністичнена Російська ім-
перія. Сталін, по суті, залишався імператором упродовж
трьох десятиліть. Але останній імператор Микола II не
йде у жодне порівняння за рівнем деспотії і політичних
переслідувань. Режим Миколи II можна назвати розгу-
лом демократії у порівнянні з небаченою досі тиранією
і	масовими вбивствами громадян режимом Сталіна.
Не почула Росія нашого великого пророка Івана
Фран-ка 1903 року. Саме тоді відбувся «історичний» з’їзд
РСДРП, на якому на перші ролі вивищився В. Ульянов
(Ленін) і де, по суті, було накреслено кривавий план дій
цієї партії. До «кривавої неділі» 9 січня 1905 року зали-
шалося два роки. До 10 днів, які струснули, за висловом
Джона Ріда, світ у 1917 році, залишалося 12 років. Але
Росія не збагнула пророчих слів Івана Франка про ви-
клики XX століття: люди в марксистівській державі ви-
ростатимуть і житимуть у такій залежності і під таким
жорстоким наглядом каральних органів, що про таку
залежність нинішні поліційні держави навіть не мріяли.
«А хто держав би в руках керма тієї держави? Цього со-
ціал-демократи не говорять виразно, та у всякім разі ці
люди мали б у своїх руках таку величезну владу над жит-
тям і долею мільйонів, якої ніколи не мали найбільші
деспоти» [83, с. 257 - 258].
Кому ж дісталася «керма держави» у 1917 році -
загальновідомо. А що з того сталося - то й донині від-
чувають на собі всі пострадянські держави.
Біблійні аргументи
у публіцистиці Миколи Руденка
У творчості багатьох українських письменників
кінця XX століття, коли жив і працював Микола Ру-
денко, так чи інакше присутня тема Бога, гріха, істини,
заповідей Христових... Микола Руденко часто зверта-
ється до Всевишнього, пояснивши читачам, що взагалі-
-то його виховали безбожником, як і всіх радянських
людей, саме тому його біблійний вектор у нарисах з
економії «Енергія прогресу» позбавлений ідолопоклон-
ства чи релігійного повчання, але він також вільний і від
нещирості. Пізнаючи великі таємниці нашого еконо-
мічного розвитку, зіставляючи життя людей із життям
Космосу, Микола Руденко відчув найтісніші взаємо-
зв’язки економічних законів із волею Бога. Для нього
Бог - це Сонце, Світло, Вищий Розум. Ім’я Бога він не
згадує намарне. Та при кожній нагоді роз’яснює, що за-
вжди, у всі часи мислителі розуміли під цим словом Кос-
мічне Світло як субстанцію. Коротко її можна описати
таю «Світло не знає і не має меж. І немає меж Логос. Він
же інформація. Він же Слово. Він же дух людський і дух
Божий» [138, с. 45].
Християнство, пише Микола Руденко, зародилося
з філософії Піфагора, який бачив у субстанції взаємо-
дію якихось безмірних величин - Число. «Звідси з’явив-
ся хрест - це всього лише знак «плюс». Але це великий
знак! Цим знаком ми прилучаємо себе до Бога» [138,
с. 71].
Христос, веде далі дослідник, прийшов на землю,
щоб померти за народ - такий це образ. У нього з’яви-
лося безліч подвижників Істини. Немає потреби пере-
конувати, що в хлібинах Христових і в числі звіра, яке
водночас сприймається як «число людське», закодовано
ті ж самі істини, що й у китайській «Книзі Великої Та
ниці». Значення Бога він трактує як субстанцію Всес-
вітню, субстанцію Всесвіту. Можливо, людство ще не
може собі уявити і відчути велич Всесвіту, адже нині ми
сприймаємо довкілля тривимірно, а ще якихось сто
років тому (доки людина не піднялася в небо І не змогла
побачити землю з висоти пташиного польоту, а потім
з висоти космічної ракети) світ здавався лише двови-
мірним. Яким же він є насправді і які обшири можуть
відкритися нашому зору, уяві, відчуттям невдовзі?
«Христос - це Логос. Він же - Енергія Прогресу
Але це не зменшує його образ, а навпаки -  звеличує»
Микола Руденко вмотивовує своє бачення Гос-
пода Бога Вседержителя як Сонце. Як відомо, наші пра-
щури поклонялися Даждьбогові, тобто Сонцю - Світлу
над пітьмою. Очевидно, творці Біблії не могли знехту-
вати цією обставиною, тому образ Бога у релігійних
текстах часто асоціюється з образом Сонця. Не могли
ж автори нового вчення відкинути геть усе «язичниц-
тво», вони дотримувалися традицій народів, яким за-
пропонували своє Писаніє, свого Бога, свої храми.
Живучість традиції засвідчує і той факт, що всі віряни (і
християни, і рідновіри, і буддисти, і кришнаїти, і му-
сульмани) в молитві простирають долоні, погляди і
думки саме до небес. У сучасній інтерпретації реаліс-
тичний підхід гностиків до перспектив майбутнього
(життя існуватиме завдяки Сонцю не лише в образному,
а у прагматично-буквальному розумінні, завдяки
онцю, а не покладам нафти, газу, урану), пояснює Ми-
кола Руденко, ідеологія нової людини має таке зву-
чання,- наш храм - Космос.
В «Економічних монологах» Микола Руденко до-
сить часто вдається до порівняльно-психологічних ха-
рактеристик укладу життя наших дідів-прадідів під
знаком Божого благословення і діяння безбожників, по-
роджене «Капіталом» К. Маркса, «Маніфестом комуніс-
тичної партії», програмою КПРС.
Цікаво, що марксисти з  їхньою жахливою для здо-
рового глузду ідеологемою «кто был никем, тот станет
всем», обіцяли швидке настання раю земного, техніч-
ний прогрес і т. д., а їхні практичні справи привели до
зовсім іншого. Привабливий лозунг «Від кожного за здіб-
ностями, кожному - за потребами» чомусь на практиці
означав: від кожного «сірого» - за здібностями для до-
бробуту «білих комірців», які чомусь здібностями, а тим
паче інтелектуальними здібностями, ну зовсім не ви-
різнялися. Тут і криється головний конфлікт Миколи
Руденка з системою. Тому він і взявся освоювати царину
наукової публіцистики, аби завдати превентивного уда-
ру державно-партійній системі, на чолі якої опинилися
неуки і політичні пройдисвіти. Бо саме в них причина
страждань понад ста народів, загнаних через «червоний
терор», сталінські концтабори, таємну поліцію з абре-
віатурою КДБ у велику задушливу кошару СРСР.
Хіба не земне пекло розверзлося над Україною у
голодомори 1921 - 1922-го, 1932 - 1933-го, 1947- 1948-го
років? Хіба репресії із застосуванням інквізиторських
катувань і розстрілами в потилицю «ворогів народу» в
1937-1938 роках - не від сатанинського віроспові-
дання володарів Кремля?
Тому Микола Руденко називає політику духом від
зла. Що таке і хто такий політик? Ми настільки звикли
до бубоніння осіб, які величають себе політиками, з усіх
комунікаційних джерел, що нікому й на думку не спа-
дає уточнити, а що ж, власне, це за тип таких людей -
політики? Важливо це й для Миколи Руденка.
Гортаємо «Словник іншомовних слів» 2000 року.
Він дає новелу «Політика» (від грец. Politike - державна
діяльність):
1)	діяльність органів державної влади, партій, гро-
мадських організацій у сфері внутрішньодержавного
управ- ління та міжнародних відносин;
2)	перен. Спосіб дій, спрямований на досягнення
певної мети [162].
Уточнює значення поняття «Великий тлумачний
словник сучасної української мови» 2001 року ПОЛІТИК:
1.	Той,	хто займається питаннями політики;полі-
тичний діяч // ірон. Той, хто цікавиться питаннями по-
літики, любить говорити про політику.
2.	перен., розм. Особа, яка вміє тонко влаштову-
вати складну справу.
3.	розм. У дореволюційній Росії - політичний в’я-
зень [19].
Отже, політик - це не якийсь фахівець своєї спра-
ви, не майстер з пошиття черевиків чи обробки мета-
лів, не видатний поет чи композитор, не конструктор
літаків чи автомобілів, не хлібороб - і поготів. Як ба-
чимо, науковці, укладачі словників, непрямо підтвер-
дили думку Миколи Руденка про те, що політик - це лю-
дина від зла, натхненна злом, можливо, у багатьох ви-
падках і сама того не тямить. Політик - той, хто любить
говорити (правильніше - язиком заробляє собі на хліб
з маслом), із властивим способом дій, спрямованих на
досягнення певної мети. Якої мети - показала «револю-
ційна» практика: керувати, височіти над рештою тобі
подібних у так званій суспільній субстанції, отримуючи
з того керування цілком конкретні майнові вигоди.
Після НЕПу, коли партійно-державна бюрократична
машина стрімко розрослася, ці вигоди обмежувалися
квартирою, гарним одягом, високою платнею, секре-
таркою і персональним легковиком типу «емка». У наш
час ці вигоди не обмежуються практично нічим - від
шестисотметрового особняка неподалік столиці і на-
фаршованого за останнім словом техніки позашляхо-
вика до валютних рахунків з багатьма нуликами в швей-
царському банку і вілли з коханкою на Канарах... Чому
ж, запитує Микола Руденко, таке сталося, чому така дег-
радація відбулася і відбувається? Бо саме на до-году по-
літичному догмату про «суспільну субстанцію»
(поняття штучне, вигадане К. Марксом) в СРСР запану-
вав примусовий атеїзм.
Тебе роблять атеїстом, пише М. Руденко, з мірку-
вань політичної доцільності, а не тому, що природа за
межами твоєї особи позбавлена розуму, духу, думки.
Емоційно наповненим є застосований Миколою
Руденком такий прийом як звернення автора до неоз-
наченого товариша комуніста, - звернення із закликом
озирнутися на себе і на недавню історію, схаменутися,
збагнути, до якої безодні може завести бездумна полі-
тика КПРС.
«Ти навчився обдурювати й лицемірити. Бога,
мовляв, усе одно немає. І душі безсмертної немає. Все
кінчається горбиком над головою. Так навіщо сушити
мозок високими матеріями? Жити стало легше, жити
стало веселіше. Так сказав товариш Сталін...» [138, с. 161].
Забув лишень уточнити товариш Сталін - кому?
І	далі автор робить висновок, що Бог справді має
такий вигляд, як про нього сказав Д. Скотт. Бог - Абсо-
лютна Свобода. Царство Свободи на землі. Втілення пе-
ремоги Світла-Творця над Пітьмою.
Марксове ж «учення» викинуло на поверхню «сус-
піль-ну субстанцію» та спровокувало небачене потря-
сіння в Росії - Жовтневий переворот, який більшовики
називали революцією. Зруйнувавши нечисленну дер-
жавну машину, зазначає Микола Руденко, революція по-
родила численну, «яка не мала ні моральної, ні практич-
ної підготовки для управління країною» [138, с. 163].
Безбожництво стало причиною вседозволеності
нової бюрократії з новою психологією урвителів. Яка ж
ця психологія? Жадоба влади над учорашнім твоїм дру-
гом-робітником. Новоспечений ЧИНОВНИК, пише Ми
кола Руденко, який отримав місце за начальницьким
столом не завдяки набутій освіті і кваліфікації, не зав
дяки практиці успішного управління, а завдяки належ-
ності до більшовицької партії, відчайдушно тримався за
свій стілець і був готовий на будь-який злочин заради
свого суспільного статусу. Звідси - прагнення вислужу-
ватися. Звідси - анонімки на ймовірних конкурентів
Ідеологема «кто был никем, тот станет всем», наче
страшний вірус охоплювала пандемією усе ширші вер-
стви населення. Пандемія ця мала назву «диктатура про-
летаріату».
Бюрократ так званої пролетарської державної ма-
шини, яка розрослася в рази без природної на те необ-
хідності, робив усе те, що й інші колеги - спроваджував
учорашніх товаришів і навіть родичів у концтабори,
розвалював ломом селянську піч у пошуках останнього
вузлика зерна, знаючи, що прирікає конкретну родину
на вірну загибель. Ніби сам диявол запанував у душах
«просвітлених» партією більшовиків громадян. І су-
спільство відразу було розколоте на членів і нечленів
партії. Згодом Микола Руденко визначить точніше: на
«чистих» і «не чистих».
«Жахлива моральна ситуація - страшнішою вона
ніколи не була! А в її основі лежала описана нами по-
милка К. Маркса. Добрі наміри батька «наукового» ко-
мунізму через незнання законів природи обернулися
для нас неймовірною трагедією» [138, с. 163]. А чи
справді то була помилка, чи прорахована наперед
акція? Це вже - тема для аналітичної філософії, яка зай-
мається застереженнями від семантичних диверсій ти-
пу «Пролетарі всіх країн, єднайтеся!» або «Ще не вмерли
України ні слава, ні воля...». Знавці стверджують, що Кос-
мос частку «не» не чує, не сприймає. Ось і виходить, що
ті чи інші поняття, втілені у слові, можуть набувати зов-
сім протилежних значень, руйнівних для психіки і мо-
ралі як окремого громадянина, так і цілих держав.
Часто Микола Руденко цитує власний вірш 1966-
го ро-ку, сповнений філософського осмислення макро-
і мікрокосмосу:
Знову сонце зійшло,
День прибув.
Як мене не було,
Де ж я був?
Мабуть, живу зорі -
В напівсні;
Чи в дубовій корі,
Чи в зерні.
Вітер хмари жене,
Дощ іде.
Як не буде мене,
Буду де?
Мабуть, в Сонце піду
До братів.
І усе там знайду,
Що хотів.
Що хотів, що бажав,
Брав зі сну...
На землі не дожав -
Там дожну.
Звернемо увагу на авторське роз’яснення: це не
просто вірш - так він почав сприймати світ, Всесвіт. «Я»
письменника зливається з «Я» всесвітнім, а Микола Ру-
денко переконаний, що воно безсумнівно існує. І таке
злиття надавало сил поетові і мислителю у скрутні хви-
лини, аби витерпіти образи, приниження і тотальне
цькування.
Образно кажучи, Микола Руденко досягнув таких
вершин у творчому осягненні життя та його всепро-
никних взаємозв’язків між дзвоном бджоли та світлом
туманності Андромеди, між уламками граду на кар-топ-
ляному полі і звуками дельфіна у відкритому морі і т. ін
що йому здавалося, ніби він ловить інформацію Кос-
мосу так, як ловить радіоприймач хвилю улюбленої
станції. «Я казав землі, небові, зорям: треба щось робити
- так, як ми сьогодні живемо на скривдженій нами
землі, далі жити не можна. Я сам себе відчував зораною
землею, із якої вимивають гумус весняні води, а вітри пі-
діймають чорнозем до хмар і несуть у моря й океани.
Здавалося, я живу в змові з цілим Всесвітом. Був переко-
наний: увесь він оселився в мені, у моєму зболеному
єстві. Так я колись назву книгу поезій - «Всесвіт у тобі».
І це не буде метафора - це буде правдиве віддзерка-
лення моїх почуттів та думок» [139, с. 315]. Неоднора-
зово у своїх публіцистичних творах Микола Руденко
звертається до загадкової і водночас щирої душею і ба-
гатої думкою постаті Григорія Сковороди. Той учив, на-
приклад, що в міфах і притчах біблійних треба вбачати
закони природи, пояснити які люди досі не можуть. Ми-
кола Руденко захоплювався релігійністю славного ук-
раїнця. При цьому він підкреслює, що релігійність
Ско-вороди не була догматичною - «вона допомагала
йому вільною думкою пізнавати світ, Всесвіт».
Епізод, про який піде мова далі, декому може ви-
датися дещо містичним. Але насправді ніякої містики
там нема. Далекого 1963-го року, як Микола Руденко
сам пояснює, він відчув одного дня справжнє осяяння,
тобто на питання, котрі не перший рік мучили його сві-
домість і на які він не знаходив відповідей, раптом від-
повіді прозвучали. Він сів і записав їх ніби школяр під
диктовку вчителя. Самоорганізація думки набула такого
розжарювання, що певний час він вважав, ніби чув
голос самого Вищого Розуму. І йому, письменникові-
бунтівнику, було продиктовано важливу інформацію,
яку  необхідно було довести до ЦК КПУ. «Кажу «продик-
товано», бо в тексті цього документа зовсім не було моєї
волі - він мене і самого лякав своїм змістом. Пригадую,
вступ починався такою фразою: «Завершується земний
цикл, який налічує шість тисяч років». Далі йшлося про
те що земна цивілізація наближається до свого косміч-
ного іспиту, який має бути нещадним. Особливо це сто-
сується Радянського Союзу, де партбюрократія понево-
лила народ, запровадивши рабство. Якщо керівництво
компартії не отямиться й не перебудує народне життя на
демократичних засадах, у недалекі роки воно буде пока-
ране. Насувається розплата - і вона буде страшною...»
[139, с. 322]. Лист-попередження на багатьох сторінках
Микола Руденко відніс заввідділу ЦК КПУ Ю. Кондуфору.
Реакція не надходила. Надто обмеженого інтелекту апа-
рату ЦК не вистачало, аби збагнути викладене. Лист не
розглядали. Він був нетиповим, як і більшість того, що
писав і говорив Микола Руденко. Згодом з'ясувалося, що
Ю. Кондуфор нібито віддав його до... бібліотеки. Але
після перипетій із слідчими КДБ, які неодноразово вчи-
няли обшуки у помешканні Миколи Руденка та вилучали
його документи і матеріали звідусіль, «космічний» руко-
пис зник. І донині його не знайдено. Можна лише при-
пустити, що його тримають у спецархівах колишнього
КДБ у Москві.
Отже, біблійні мотиви не просто присутні в тво-
рах Миколи Руденка, вони викликані великою внутріш-
ньою потребою самого мислителя і вони викликані
планетою людей, на якій він жив і намагався зробити
щось важливе для досягнення гармонії у взаємостосун-
ках людини і космосу. До речі, про необхідність схаме-
нутися людству йдеться в «Апокаліпсисі» - останній
частині Біблії. «Ми розуміємо, що сам Йоанн не завжди
розумів те, шо сам бачив і що записав. Але Бог, що дик-
тував цю книгу, наперед знав, що великі таємниці, які
він заховав у ній, будуть відкриті лише тоді, коли люд-
ство схаменеться і стане жити за заповідями Христа»
[181, с. 230].
Якщо кажуть, що Микола Руденко - поет, прозаїк,
мислитель, учений, людина від Бога, - то це також не
просто метафора. Якось він сам зазначив: кожній лю-
дині відведено свій час і своє місце для того, щоб звер-
шити головну справу життя. І неспроста отак взяла і
пролягла паралель між ним і Йоанном, біблійним пер-
сонажем. І я вважаю, є не лише тісний зв’язок між «Енер-
гією прогресу» і «Об’явленням святого Івана Богослова»,
вони звучать на одній частоті, на частоті тривоги за
долю людства, Логоса, Всесвіту.
Мотиви антропокосмізму
в житті й публіцистиці
Миколи Руденка
Титули, звання і нагороди дісталися Миколі Да-
ниловичу Руденку від жорстокої долі наприкінці жит-
тєвого шляху: академік Української Вільної Академії
Наук (США), лауреат Шевченківської премії, Герой Ук-
раїни... А до того - політичні репресії комуністичного
режиму, дика несправедливість, виключення зі Спілки
письменників України його як одного з керівників цієї
організації, вилучення з продажу та бібліотек і зни-
щення всіх випущених книг наприкінці 70-х років ми-
нулого століття.
«Постать Миколи Руденка, на мій погляд, в укра-
їнській літературі стоїть осібно, - писав дослідник його
творчості І. Власенко. - Його не можна, як це зазвичай
робила радянська критика, заточити в якийсь письмен-
ницький ряд, за тодішньою термінологією, «обойму»,
що кінчається обнадійливим «та інші». Оцих «та інших»
за ним не було, як не було й тих, що стояли попереду.
Він ішов, як криголам у замерзлому морі, що самотужки
пробивається до тільки йому відомої мети» [26].
Майстер художнього (романи «Вітер в обличчя»,
«Орлова балка», «Син Сонця - Фаетон», «Ковчег Всес-
віту», «Чарівний бумеранг», поема «Хрест», «Метафізич-
на поема» та ін.) і публіцистичного слова та ще скрупу-
льозний аналітик суспільних явищ і економічних про-
цесів Микола Руденко переосмислив дійсність і свою
роль в цій дійсності після XX з’їзду КПРС, на якому було
викрито культ особи Сталіна та оприлюднено жахливу
правду про наслідки цього культу. Одначе, тодішня пар-
тійно-державна верхівка СРСР на чолі з першим секре-
тарем ЦК КПРС М. Хрущовим дала суспільству дозовану
інформацію. А відповіді на запитання, чому параноїк і
садист опинився на найвищій посаді великої держави
робітників і селян і чому громадськість не змогла про-
тистояти свавіллю, - ніхто не давав. І Микола Руденко
взявся прочитати від корінця до корінця вчення, яке
лягло в основу цієї системи, - «Капітал» К. Маркса. Ви-
сновки виявилися шокуючими - вчення було не тільки
хибним з точки зору економії та антропокосмізму, а й
стало причиною кривавих континентальних подій,
спричинених теорією так званої класової боротьби і
диктатури пролетаріату.
Антропокосмізм - філософське вчення про цен-
тральну роль людини в розвитку світу, синтез філософ-
ських, природничих і соціологічних наук, вільне від
догматизму на зразок алогічного витвору комуністич-
ної пропаганди «Учение Маркса всесильно, потому что
оно - верно!»
Микола Руденко вперше у вітчизняній науковій
публіцистиці виступив проти Марксової теорії вартості
й додаткової вартості і відкрито звертався до керівниц-
тва ЦК КПУ та ЦК КПРС як колишній секретар парткому
Спілки письменників України і член Київського міськ-
кому партії з пропозицією приділити цьому важливому
питанню належну увагу, провести дискусії та практич-
ний розбір основних положень марксизму-ленінізму з
погляду сьогодення, аби застерегти суспільство від ве-
ликих катаклізмів, які неминуче настануть, якщо не ско-
регувати стратегічний курс розвитку держави. Китай
до слова, зробив це вчасно.
«Економічний заповіт Миколи Руденка містить
заклик «мислити космічно». Учений заповідає і відпо-
відну цьому мисленню практику господарювання, а
саме: якомога більше фінансів перепускати через зем-
леробство, бо наше збагачення відбувається тільки тут...
Український інтелектуал наголошує, що ми тут маємо
справу з багатством абсолютним, а не відносним, тобто
з нарощуванням нової матерії, отже й новітньої енергії,
що є прибутком насамперед космічним, а не лише бух-
галтерським. Отримана тут (саме тут) абсолютна до-
даткова вартість через працю вливається в суспільство,
продукуючи промислові товари. Якщо мислити гли-
бинніше, то під цим законом фізичної економії стоїть
закон збереження й перетворення енергії» [185].
Замість того, щоб запросити М. Руденка на високу
посаду й доручити питання реформування державного
курсу, партія комуністів відреагувала на не причесані
думки свого члена цілком у сталінському дусі. 27 січня
1977 р. відбулося засідання секретаріату ЦК КПРС (що
взагалі засвідчує неординарність питання) за участю
Андропова, Долгих, Зимяніна, Катушева, Пономарьова,
Рябова, Соломенцева. Заслухавши записку голови КДБ
СРСР Ю. Андропова та генерального прокурора СРСР
Р. Руденка «Про заходи щодо припинення, злочинної ді-
яльності Орлова, Гінзбурга, Руденка й Венцалова», крем-
лівські «інквізитори XX століття», зокрема вирішили:
«Руденка М. Д., який проживає в Києві, арештувати й
притягнути до карної відповідальності за статтею 62
Кримінального кодексу, але слідство провести не в
Києві, а в Донецьку, для чого є процесуальні підстави»
[26].
«Найгуманніший у світі суд» засудив без вини вин-
ного мислителя до семи років таборів і п’яти років за-
слання. А який же злочин учинив письменник і науко-
вець, твори якого нині є предметом міжнародних на-
уково-практичних конференцій, публікацій маститих
учених, захоплення величезної читацької аудиторії?
Мабуть, головна його провина - уболівання і відстою-
вання правди. «Великим правдолюбом був Микола Ру-
денко і мусив вибирати дорогу гнаних за правду. Чашу
свою він пив із мовчазною гідністю - до кінця. І Бог
давав йому силу» [113].
Варто пригадати, що перша сутичка письмен-
ника-фронтовика, інваліда Великої Вітчизняної війни
із антинародною системою сталася ще 1949-го року,
коли в Україні під орудою вірного сталініста, першого
секретаря ЦК КП(б)У Лазаря Кагановича розгорнулася
рішуча боротьба з «космополітами». М. Руденко на той
час обіймав посаду секретаря парткому Спілки пись-
менників України, і від нього вимагали негативні ха-
рактеристики на єврейських літераторів Ріву Басманну,
Григорія Полянкера, Матвія Талаєвського... Відмовився.
Сказав, що не бачить у їхніх діях проявів того самого
космополітизму. Згодом непокірному фронтовику «то-
вариші» пригадали цей факт. Показовим є спогад, запи-
саний від Миколи Руденка київським журналістом
Вахтангом Кіпіані, пов’язаний із репресованою тала-
новитою письменницею Зінаїдою Тулуб. «В детстве я
очень любил роман писательницы Зинаиды Тулуб “Лю-
доловы”. Вскоре книга была запрещена, а что прои-
зошло с Зинаидой, я не знал. Вдруг в Союз писателей
приходит письмо из Казахстана, в котором она пишет
что живет в ужасных условиях, больна бруцеллезом'.
Тулуб обращалась с просьбой о помощи (“что же такого
я сделала?”). Сердце кровью обливалось, когда читал то
письмо. На праздновании 100-летия Панаса Мирного в
Полтаве (май 1949) подошел к Корнейчуку и объяснил
ему просьбу Тулуб. “Ха-ха- ха! Вот старая курва! - он
пошел на нее с матюками. - И она хочет, чтобы мы ее,
гадину, под держивали! Она же - враг народа!” И несет,
несет на нее. Через некоторое время он прилюдно меня
обвинил: “Вот у нас парторг... умеет влюбляться в
старых курв!”» [62].
Наприкінці 60-х років минулого століття, коли
знаний широкою читацькою аудиторією фантаст
Олесь Бердник потрапив за свої твори «під ковпак» КДБ,
ніхто, окрім Миколи Руденка не наважився подати
схвальну рецензію до видавництва «Радянський пись-
менник» на роман опального письменника «Зоряний
Корсар». Завдяки рецензії роман вийшов друком і був
палко зустрінутий читачами. А «добрії люди» не заба-
рилися з сокирою. Орган ЦК КПУ газета «Правда Укра-
ины» у передовій статті, яка завжди виражала позицію
секретаріату ЦК, буквально розчавлювала і автора ро-
ману, і рецен- зента, вживаючи такі вагомі «аргументи»
критики, як «мистический национализм», «хохломания
в космосе» та ін. Тоді ж Микола Руденко прихистив
Олеся Бердника та його родину в своїй квартирі у пись-
менницькому селищі Конча-Озерна, оскільки агенти
спецслужби створили автору «Зоряного Корсара» не-
стерпні умови перебування в Києві.
Цілком логічним виглядало зближення Миколи
Руденка з московськими дисидентами генералом Пет-
ром Григоренком і академіком Андрієм Сахаровим та
ініціатива зі створення Української групи сприяння ви-
конанню ґельсінських домовленостей (разом із Оле-
ною Мешко, Олексою Ти-хим, Левком Лук’яненком та
ін). У чому ж полягала злочинна діяльність групи? Хіба
в тому, що вона вимагала ознайомити громадськість із
текстом Загальної Декларації прав людини, схваленої
ООН у 1948 р.; добивалася дотримання радянським ке-
рівництвом гуманітарних статей Заключного акту на-
ради глав держав у Ґельсінкі 1976 р.; добивалася права
України бути представленою на всіх міжнародних фо-
румах як суверенної держави; акредитації в Україні ко-
респондентів зарубіжних засобів масової інформації?
«Чого нам ненавидіти одне одного? - ніби про су-
часне Миколі Руденку середовище писав ще напере-
додні II Світової війни французький письменник Анту-
ан де Сент-Екзюпері. - Ми всі заодно, нас несе та сама
планета, ми - екіпаж одного корабля. Добре, коли різні
цивілізації сперечаються в ім’я чогось нового, кращого,
і страшно, коли вони пожирають одна одну» [156, с. 111].
Щоб не допустити «пожирання цивілізацій» Ми-
кола Руденко й закликає уряди і народи подивитися по-
-новому на минуле і нинішнє економічне становище та
розглядати людину з позицій антропокосмізму - лю-
дина є частинкою Всесвіту, отже й господарювати на
Землі слід згідно із законами Всесвіту.
Руйнівний, технократичний глобалізм призвів до
серйозного природного дисбалансу: нинішнє поко-
ління землян унаслідок марнотратства ресурсів незнач-
ною кількістю привілейованих осіб грабує наступні
по- коління.
Микола Руденко означив їжу для людей як ще
один вид сонячної енергії. Досі вважалося, що енергія
присутня лише у функціонуванні промисловості, транс-
порту, машинах побутового вжитку. Та людина не змо-
же працювати і навіть добиратися до місця роботи без
їжі, без хліба. Запасів їжі (як, наприклад, нафти, газу,
руди) у природі немає. Вона постійно відтворюється!
Розвиток людства, доходить висновку М. Руденко, зале-
жить від темпів і обсягів такого відтворення. «Іншими
словами, чи достатньо буде вироблено додаткової со-
нячної енергії у вигляді їжі для людей. От ця додаткова
енергія і є те, що М. Руденко називає істинною додатко-
вою вартістю або енергією прогресу. Цю додаткову вар-
тість створює не тільки праця, але й розум і воля люди-
ни, що пізнала природу і діє в союзі з нею» [35, с. 177].
Життя означає постійну боротьбу з силою граві-
тації, вважає М. Руденко, а щоб ходити і пересувати ван-
тажі, людина має десь брати енергію. Цю енергію дає
лише сонце у вигляді хлібних злаків. «Отже, клас хлібо-
робів - витвір самої Природи. Він споконвіку стоїть в
основі земної цивілізації» [138, с. 306]. Водночас він вва-
жає конечною потребою Природи і промисловість,
адже без техніки людина не змогла б досягати приско-
рення, не змогла б піднятися над Землею і осягнути
тривимірність світу.
Антропокосмізм він розглядає як утілення Піфа-
горового вчення «Природа є Бог, Бог є Природа». При-
рода потребує гармонії сфер (за Піфагором), отже їй
потрібні не лише хлібороби і промислові робітники, а
й романтичні натхненники (художники), і прагма-
тичні науковці. Наприклад, Жюль Берн мав з’явитися
саме для того, щоб написати роман «З гармати на Мі-
сяць» і спонукати людство до мрій і фантазій; Ціолков-
ський мав з’явитися, щоб мрію обрахувати матема-
тично і вкласти у наукове русло; Корольов мав з’яви-
тися, щоб зреалізувати технічну ідею і відправити у Кос-
мос Юрія Гагаріна.
Центральна роль людини в розвитку світу дове-
дена М. Руденком на його особистому прикладі, творче
гуманістичне «я» превалює в його працях «Економічні
монологи», «Енергія прогресу», «Гносис і сучасність» і
поводить, що пізнання реальності має базуватися на ме-
тафізичних засадах. Мислитель вказує на енергетичне
джерело фотосинтезу, чого до нього ніхто не робив.
«Цим джерелом він вважає Світову Монаду (Духомате-
рію), - пише доктор економічних наук, професор
В. Шевчук. - М. Д. Руденко тлумачить додаткову вартість
як її прояв, розмежовуючи на абсолютну (яка і є енер-
гією прогресу) та відносну. Висновок про те, що джере-
лом абсолютної додаткової вартості є не Земля з її на-
драми і навіть не Сонце, а Світова Монада як Творець
Світла, цебто Першотворець, стає парадигмальним для
розбудови новітньої економічної теорії» [138, с. 698].
Звідси випливає, що Україна має власні інтелекту-
альні традиції і сили, які рухають новітню економіко-
філософську думку в світі, а саме антропокосмізм. І
завдання уряду - підтримати розвиток цього вчення
організаційно, створивши відповідний науково-дослід-
ний і навчальний Інститут, адже це забезпечить протя-
гом короткого часу значні пріоритети державі на сві-
товій арені, особливо у період економічної розгубле-
ності та песимістичних очікувань.
Крилатий вислів професора, академіка, багато-
річного директора Інституту журналістики Київського
національного університету імені Т. Г. Шевченка Анато-
лія Москаленка: «Журналістика - це стан душі» припала
багатьом його вихованцям і колегам по перу до серця,
адже він спробував запровадити якусь прийнятну міру
такої специфічної творчої діяльності, якою є робота в
засобах масової інформації людей, небайдужих за долю
своїх героїв зокрема і за долю держави Україна загалом.
Його думка набула логічного розвитку в навчально-
му посібнику «Сучасна українська преса». Зокрема,
А. 3. Москаленко доходить висновку, що саме життя по-
кликало журналістику стати на сторожі інтересів кож-
ної людини. Особливо важливо відстоювати ці інтереси
в перехідний період, коли нелегкі процеси державот-
ворення, утвердження ринкових трансформацій справ-
ляють величезний вплив не лише на соціальні почуття
груп населення, але й позначаються на долі кожної лю-
дини [99, с. 52].
Саме такою ідеєю, ідеєю ставити «слово» на сто-
рожі інтересів кожної людини, української нації, Укра-
їнської держави пройнята вся публіцистика Миколи
Руденка.
Старі нові виклики українській мові:
акценти Миколи Руденка
Укотре проблема існування української мови як
державної випливає на перший план у незалежній Ук-
раїні. Попри те, що соціологічні опитування громад-
ської думки не вказують на якісь збурення суспільної
думки, і переважна більшість російськомовного насе-
лення толерантна до питань відродження мови Тараса
Шевченка на нашій рідній землі після сімдесятиліт-
нього її витіснення «марксистами-ленінцями», остан-
нім часом невелика група політиканів намагається
нав’язати підростаючому поколінню громадян України
тезу про необхідність запровадження «другої офіцій-
ної». При цьому чомусь не згадують, що за часів кому-
ністичного режиму фактична двомовність означала
вторинність української. І коли в нас не було власної
держави і закріпленої норми в Конституції про дер-
жавну мову, будь-який громадянин міг бути запроторе-
ний режимом у в’язницю, позбавлений роботи, підда-
ний політичному переслідуванню за звинуваченням в
українсько- му буржуазному націоналізмі.
Найповніше ця проблема досліджена у праці І.
Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація» наприкінці
60-х років минулого століття. Пікові моменти народ-
ного протесту - самоспалення О. Гірника на могилі Т.
Шевченка у Каневі, справа журналіста Валерія Мар-
ченка, який виступив проти інструкції міністерства ос-
віти щодо ущемлення української мови в школах і був
закатований агентами КДБ... Тема до кінця 80-х років пе-
ребувала під забороною радянської цензури. І лише в
1987 році журнал «Дніпро» пробив стіну мовчання стат-
тею «Про рідну мову».
Особлива тема життя і творчості Миколи Руденка
як виразника превентивної журналістики - боротьба за
права української мови і культури в умовах тоталітар-
ної держави. Йому боліло серце за упосліджену мате-
ринську мову передовсім на Східній Україні, де він
народився і виріс, де почав писати вірші, де прокину-
лося почуття любові до дівчини... І мало не потрапив під
прес сталінських репресій. Сталінщина і русифікація
поняття тотожні і взаємодоповнювані. Якщо нині ви-
простовує голову неосталінізм, то нема чого дивува-
тися, що саме його прихильники закидають у маси
хитру наживку про «другу офіційну».
«Русифікація почалася відразу ж після самогуб-
ства Скрипника, - відзначив у своїх спогадах Микола
Руденко. - Мабуть, Затонський, незважаючи на лояль-
ність, виявився не досить догідливим: більше дбав про
українську мову, ніж про російську» [139, с. 76].
Осмислюючи історію пригнічення рідної Ук-
раїни, Микола Руденко називає початок 50-х років ми-
нулого століття як один із принизливих для республіки
періодів. Усе залежало від лінії ЦК КПУ. А перший сек-
ретар ЦК КПУ, черговий «варяг», надісланий Москвою
для здійснення шовіністичної політики Кремля, зовсім
не володів українською мовою. І взагалі, зазначає пись-
менник, ця особа на найвищій посаді в республіці була
малокультурною людиною. Ідеологема «кто был никем,
тот станет всем» мала своє реальне уособлення. Саме
такі обмежені партчиновники якраз і потрібні були ста-
лінській Москві для здійснення її справжньої націо-
нальної політики на місцях. А політика ця зводилася до
єдиної мети - русифікації.
Варто нагадати, що проблема захисту української
мови і культури для Миколи Руденка, сина луганського
шахтаря, завжди була актуальною, і тут він ніколи не по-
ступався принципами і не кривив душею.
З болем і гордістю водночас сприймається його
протидія під час II Світової війни проявам російського
шовінізму. Працюючи політпрацівником військово-по-
льового госпіталю, він постійно спілкувався із земля-
ками рідною мовою, тим паче, що їх було не менше
половини серед поранених бійців і офіцерів та серед
лікарів і медсестер. Але це не подобалося начальству.
Промовистий факт. Десь восени 1944-го року натрапив
він на звернення академіка медицини О. Богомольця до
солдатів і офіцерів, вихідців з України, активніше гро-
мити ворога та наближати день Перемоги над фашист-
ською ордою. Звернення було надруковано в газеті ЦК
КПРС «Правда» українською мовою, хоча всі інші тек-
сти у центральній газеті Кремля публікувалися лише ро-
сійською.
Капітан Руденко взяв газету і читав для поране-
них лист видатного академіка, звісно ж українською.
Якою ж несамовитою була реакція його вищого коман-
дування - важко навіть уявити: Руденка викликали до
начальника політвідділу госпіталю, і той ладен був стер-
ти на порох офіцера, який посмів заговорити рідною
мовою під час політінформацій. «Так, мені було ясно:
кожен, хто шанує українську мову, є потенційний бур-
жуазний націоналіст, або навіть чинний. І той, хто ін-
формував полковника, міг зобразити справу так, що я
веду серед лікарів-українців націоналістичну пропа-
ганду- А ми й справді часто збиралися з майором Гуме-
нюком та капітаном Ковалюком у невеликому гурті, аби
поспівати українських пісень та пожити добрими спо-
минами про Україну» [139, с. 144].
З великою гіркотою Микола Руденко розповідає
про справжнє обличчя «зірки» радянської воєнної по-
езії Олександра Твардовського, з яким він особисто
спілкувався на фронті. З одного боку це був улюбленець
тисяч солдатів і офіцерів, який змалював збірний образ
винахідливого радянського воїна в досить нестандар-
тній для методу соціалістичного реалізму поемі «Васи-
лий Теркин», а з іншого - зневажник і відвертий нена-
висник України - він вважав усіх українців зрадниками
Батьківщини, не маючи жодних конкретних підстав і
аргументів. Але так міг вважати «товариш Сталін», і це
було дороговказом для тогочасних «інженерів люд-
ських душ».
Отож, не випадково Микола Руденко так при-
страсно виступив на відкритому пленумі правління
Спілки письменників України в 1957 році, який був
присвячений питанню розвінчання культу особи Ста-
ліна. Зрозуміло, що в залі сиділи не колишні репресо-
вані сталінським режимом письменники, а скоріше
обласкані цим режимом. Зауважимо, що навіть «биті» і
«переслідувані» класики багатозначно промовчали на
тому пленумі, і лише майор запасу Микола Руденко,
який пережив блокадний Ленінград і навіть після тяж-
кого поранення в спину залишився на фронті, сказав
усе, що накипіло на душі про той зловісний час із такою
ж відвертістю і безкомпромісністю, з якою він виступив
проти прихвосня сталінських сатрапів - директора
своєї школи на Луганщині, манкурта Калиниченка, у ли-
ховісному 1937-му.

Згодом Микола Руденко відверто висловиться
проти фальсифікаторів нашого минулого, адже без
правдивих знань про минуле нації нема майбутнього.
Це - аксіома. І Тому Микола Руденко вкотре не зміг про-
мовчати тоді, коли обласкані партією тих, «кто біл
нікєм, а станет всем», академіки і лауреати з-поміж так
званого красного (читай - «червоного, комуністич-
ного») письменства були спроможні лише на осанну
«рідній партії».
«Отже, історична схема, що її фальсифікатори іс-
торії підганяли під потреби Московської держави, при-
наймні на тисячу років обкрадає український народ. А
по суті в цій схемі, що базується на антинаукових тво-
рах Карамзіна, взагалі немає місця ні для українців, ні
для білорусів. Гадаю, майбутні історики візьмуться за до-
слідження цих проблем, і тоді виявиться, що в підвали-
нах сучасної цивілізації є чимало праці (хай не аван-
сценних історії, а лише за її лаштунками) споконвічних
українських хліборобів. Скільки ми вигодували імперій!
А коли ж то почнемо годувати власних дітей?» [139,
с. 251].
Як ілюстрацію до сказаного, можна навести ти-
сячі фактів про злочини комуністів на українській
землі. Наведемо символічно-трагічний факт: 1921 року
в містечку Браїлів на Вінниччині група місцевих інтелі-
гентів поставила спектакль «Назар Стодоля» за п’єсою
Тараса Шевченка. Наступного дня всі самодіяльні ак-
тори були розстріляні більшовиками. Без суду і, як пи-
сав вождь світового пролетаріату В. Ульянов (Ленін), без
зайвої бюрократичної тяганини. Зрозуміло, що масове
вбивство інтелектуальної еліти найвірогідніше здійс-
нили кримінальні елементи, які на той час перебували
в більшовицькому активі. Навіть найзятятіший «пролє-
тарій», який до того нікого не вбивав і не сидів у цар-
ській тюрмі в очікуванні смертного вироку за душо-
губство, не здатен був на такий тяжкий злочин. Дослі-
дивши цю трагедію через багато літ, лауреат Націо-
нальної премії України імені Тараса Шевченка опаль-
ний за радянських часів журналіст і побратим Миколи
руденка по перу Степан Колесник писав: «Так косила ле-
нінсько-більшовицька косарка смерті все, що жило
Вкраїною, що дихало вітром свободи. Божечку, скільки
ж віддано життів за одне лише право називатися наро-
дом і бути на своїй землі! Коли я зустрічаю українців, які
цураються свого кореня та своєї мови, мені хочеться
брати їх за руки, і наче сліпців, водити по могилах, де
покоїться безневинно убієнний і закатований наш цвіт»
[119, с. 78].
Степан Колесник цікавий нам як особистість, яка
в одному часі з Миколою Руденком повірила у «хру-
щовську відлигу» і так само обпалила на цьому крила
свого таланту. Так звана відлига була всього-навсього
ідеологічною акцією для Заходу, а всередині країни ли-
шалася така ж деспотія, як і була, тільки що до пори, до
часу - без репресій. Хоча жоден кат НКВС - КДБ не був
не те що покараний, навіть не звільнений з роботи.
Професор Вінницького державного педагогіч-
ного університету імені М. Коцюбинського Анатолій
Подолинний доповнює у своїй книзі «Тільки б голос
твій чути: Українська мова в двадцятому сторіччі» [119]
інформативну базу про стан української мови після XX
з’їзду КПРС, у щирість якого так повірив Микола Ру-
денко, про що свідчить його відважна промова на від-
критому пленумі правління Спілки письменників
України.
Минуло лише кілька років після обнадійливого
для демократично настроєної громади XX партз’їзду,
відзначає професор Подолинний, а реакція вже зорга-
нізувалася і повела свій наступ на паростки україн-
ського відродження. Через Верховну Раду УРСР протя-

гували закон, за яким надавалося право так званого
вільного вибору мови навчання в «національних шко-
лах», а в школах з російською мовою навчання друга
мова (в Україні - українська) оголошувалася не обов’яз-
ковою для вивчення. Голова Верховної Ради УРСР поет
Павло Тичина повідомив першого секретаря ЦК КПУ
Д. Коротченка про свою незгоду із проектом закону і
просив не виносити його на розгляд депутатів Вер-
ховної Ради. ЦК повелося у властивій для нього манері:
Тичину на посаді голови Верховної Ради замінили «сол-
датом Сталіна» О. Корнійчуком. І закон у потрібній шо-
віністам редакції було ухвалено від імені «простих доя-
рок», механізаторів і сталеварів.
Коли запопадливі перед Москвою керманичі
УРСР, духовні манкурти готували ювілей «Жовтня» 1967
року, вони скликали голів усіх творчих спілок і давали
завдання щодо заходів до «славної дати». П. Тичині за-
пропонували підготувати статтю про успішний розви-
ток української культури за півстоліття. Центральне
телебачення видавало «на гора» величезну кількість
програм про «еру соціалізму» як єдину надію всього
прогресивного людства. Всі видання буквально пістря-
віли матеріалами про «героїчні етапи великого шляху»,
театр, кіно - усі були переповнені пафосу.
А Павло Григорович на тій ганебній нараді голів
творчих спілок, де йому пропонували написати «удар-
ну» статтю про успіхи в розвитку культури, підвівся і за-
явив на повен голос: «Який розвиток? Ви українські
школи закриваєте!». Через таке вільнодумство «мудре»
ЦК скасувало всі заходи з нагоди 75-річчя поета, звівши
їх до одного-єдиного вечора в обласній філармонії.
Прикметно, що останнім твором видатного майстра,
значимість якого намагалися постійно принизити оді-
озні писаки нібито нових демократичних українських
видань, стала публіцистична стаття «Квітни, мово наша
рідна» того-таки 1967 року. Це - його лист у вічність.
Відразу ж після смерті кривавого Тарквемади, з
руки Дмитра Павличка таке прозивне ім’я дістав Сталін,
нестримний Володимир Сосюра присвятив цикл вір-
шів на підтримку рідного слова (1955):
Я від душі кричу всієї:
нехай того пожре черва,
хто мову матері своєї
як чорний зрадник забува! [119, с. 128].
Підтримав Миколу Руденка й Максим Рильський
на з’їзді письменників України навесні 1959 року. Тоді
починалася чергова хвиля русифікації. Замість про-
мови Максим Тадейович прочитав з трибуни на знак
протесту вірш «Рідна мова», де були такі палаючі рядки:
Як гул століть, як шум віків.
Як бурі подих,рідна мова,
Вишнева ніжність пелюстків,
Сурми походу світанкова,
Неволі стогін, волі спів,
Життя духовного основа...
Кость Гордієнко активно виступив у пресі на за-
хист рідного слова. Перегуком його позиції із позицією
Миколи Руденка можна назвати статтю «Історія села
Сніжки. Зернисте слово», де Кость Гордієнко багато-
значно наголошує: «І я думаю, що любов до слова — є
любов до народу» [119, с. 193].
У знаменитому останньому слові на суді 1977-го
року Микола Руденко скаже: «Сьогодні перед судом сто-
їть Слово... Земну кулю можна порівняти з космічним
мозком, люди в ній - нейрони. Активність життя цього
мозку залежить від того, наскільки вільно люди спілку-
ються між собою, себто обмінюються Словом - інфор-
мацією. Для оцінки суспільства - прогресивне воно Чи
регресивне - існує тільки одне мірило: свобода слова
свобода інформації. Інших критеріїв немає, бо ж не про
мурашник мова, працю якого також високо шануємо, -
мова про людське суспільство. А людське суспільство -
це Слово. Або, як сказав Олекса Тихий, який сидить
поруч мене: «Мова народу - народ!» Це знаменні слова,
святі слова» [139, с. 541 - 542].
Останнього року «хрущовської відлиги» активізу-
валася київська інтелігенція, обурена запровадженням у
школах права відмови батьків від вивчення дітьми ук-
раїнської мови. Демократично налаштований головний
редактор центральної газети «Радянська Україна» Юрій
Заруба щедро надавав шпальти письменникам і науков-
цям. Відразу ж опубліковано драматичну пісню Андрія
Малишка «Тарас Шевченко», статті Максима Рильського
«Словник і питання культури мови», полемічні роздуми
Олександра Ільченка «Всяк сущий в ній язик», наукова
стаття А. Коваль, В. Коптілова, В. Русанівського, 3. Фран-
ко «Дбати про культуру мови».
Пробоєм, за висловом вінницького професора
А.Подолинного, кинувся на захист української мови у
50 - 60-х роках Андрій Малишко. Одного разу за три-
буною у Спілці письменників (уже після виступу Ми-
коли Руденка щодо розвінчання культу особи) порвав
власну книжку, де були вірші про Сталіна. А під час ро-
боти V з’їзду письменників України (1967 р.) йому вже
не надавали слова, і тоді головуючий Олесь Гончар ого-
лосив, що приймати пам’ятну медаль для Спілки дору-
чається Андрієві Малишку. Медаль - до двадцятиріччя
Перемоги. Вручав її перший секретар ЦК КПУ В. Щер-
бицький. І Андрій Малишко, скориставшись нагодою,
гнівно випалив у зал: «На цій медалі закарбовано життя
моїх бойових побратимів. Так невже вони віддали його
у боротьбі з фашизмом за те, щоб я сьогодні чув фа-
шистську теорію про безперспективність української
мови?!» [119, с. 207]. Влада це занотувала чорним чор-
нилом і на певний час вилучила його твори зі шкільної
програми. І це - автора поеми «Прометей», яка була
взірцевим твором у справі військово-патріотичного ви-
ховання молоді, автора популярних пісень «Вчителька»,
«Київський вальс», всесвітньо відомої «Пісні про руш-
ник»... А нині варто замислитися,чому майже не звучить
ця пісня по радіо і в телепрограмах у незалежній Ук-
раїні?
Вірнопіддані ж партапаратники у згадуваному пе-
ріоді вже готували інформаційне забезпечення для
нової акції впокорення непокірних виразників україн-
ського духу. Хоча Програма КПРС і декларувала рівні
можливості для розвитку національних мов і культур,
марксистсько-ленінська практика показувала зовсім
протилежні результати. Тому Микола Руденко й не об-
межився питанням «культу особи Сталіна», а заглибився
в самісінькі витоки ідеології, девізом якої ось уже понад
півтори сотні літ є сатанинське гасло «Пролетарі всіх
країн, єднайтеся!», розвинене В. Ульяновим (Леніним) у
конкретне завдання - втілити формулу «пролетаріат не
має батьківщини» у життя. І, напевне ж, заборонений в
епоху СРСР публіцист Дмитро Донцов дуже добре ви-
рахував реальні наслідки такого «вчення» для України і
тому закликав до відсічі і силового захисту національ-
них інтересів. Він розуміє націю як скупчення мільйо-
нів воль довкола образу спільного ідеалу. Ідеалу пану-
вання певної етнічної групи над територією, яку вона
одержала у спадок від минулих поколінь і яку хоче за-
лишити своїм дітям [43]. Енергія протесту, сили й упев-
неності струменіла у віршах Миколи Вінграновського.
Усюди він, як і Андрій Малишко, не потуплював погляду
перед «першим», як і Микола Руденко зумів вивищитися
над принишклим і розгубленим перед суворою прав-
дою загалом, завжди залишався самим собою - непри-
миренним до кривди і блуду. Надто ж, коли це
стосувалося рідної мови і рідного народу.
Ні!Цей народ із крові і землі
Я не віддам нікому і нізащо!
Він мій, він я, він - світ в моїм чолі,
Тому життя його і ймення не пропащі!
Микола Руденко, опанувавши енциклопедичні
знання з багатьох галузей науки, створивши низку на-
укових, науково-фантастичних творів, маючи багато-
тисячну аудиторію вдумливих читачів, завжди відчував
неприязнь до себе у владних і партійних кабінетах, за-
селених усуціль - від районного центру до столиці -
неуками, невігласами і хамами. Його гнітило, що кіль-
кість таких обмежених в інтелектуальному плані уря-
довців (посадових осіб, як вони себе називали, а точ-
ніше - посаджених за протекціями) зростала в геомет-
ричній прогресії. А економіка так званого народного
господарства за зовнішнім ілюзорним фасадом зрос-
тання (нові підприємства-гіганти, нові родовища ко-
рисних копалин, освоєння космосу) не витримувала
жодного порівняння з економікою країн Заходу, де не
було керівної ролі КПРС і де не панувала марксистсько-
-ленінська ідеологія. Всюди, де міг, мислитель протис-
тояв цим владотримачам, намагався застерегти воло-
дарів найвищих кабінетів про колапс, настання якого
він майже точно передбачив, - розвал СРСР наприкінці
80-х років. Але червоний «Титаник» на всіх парах сунув
до рокового айсберга, а на капітанському містку тіши-
лися власного величчю. Миколу Руденка, який своїми
прогнозами псував ідилію, «капітани» цілком серйозно
пробували запроторити в психлікарню. Логіка парт-
босів була «залізною»: не може нормальна радянська
людина сумніватися в марксизмі і єдино правильній
лінії партії. Хто сумнівається - його місце у психлікарні.
Тим часом автор сміливих публіцистичних розві-
док про правильність і хиби теорії додаткової вартості,
на які навіть у Москві ніхто не наважився, відзначав, що
хибна економічна концепція неодмінно породжує су-
путні проблеми: після НЕПУ - боротьба з українським
буржуазним націоналізмом, після антикуркульської
кампанії - голод, після голоду - «вороги народу», після
«ворогів народу» - космополіти, після космополітів
знову боротьба з українським буржуазним націоналіз-
мом... Причому, цей штамп настільки недолугии, що
виникає логічне запитання, а чи був у такому разі ще и
український комуністичний (соціалістичний) націона-
лізм? Або якийсь інший за національною ознакою
скажімо, єврейський, російський, таджицький киргизь-
кий?..
Черговий виток партійного свавілля припав на
початок 70-х років минулого століття, коли, власне, Ми-
кола Руденко завершив свої «Економічні монологи». Він
зазначає, що в Україні набирали сили «нові яничари»
В Щербицький і В. Маланчук (перший секретар і сек-
ретар з ідеології ЦК КПУ. - Авт.)- Діяли вони «переві-
реними» методами тридцятих років. «У ЦК, в обкомах і
райкомах запанувала російська мова, а точніше кари-
катурний суржик, який соромно було слухати. А якщо
російська мова стала мовою партії, то й колгоспні го-
лови та бригадири намагалися не відставати від на-
чальства» [139, с. 354].
Актуальність наукової проблеми, а саме конфлікт
розуму і неуцтва, світла й пітьми, на олтар боротьби з
якою Микола Руденко поклав півжиття, підтверджує су-
часний львівський дослідник Олександр Нагорний. Ве-
дучи мову про причини 18-літнього пробуксовування
реформ у незалежній Україні, він акцентує увагу на го-
ловній причині цього явища - засилля «трієчників» на
відповідальних державних посадах. «І понині ця під-
ступна “трійка” керує нами усіма: і демократами, і кому-
няками, і буржуями, і всім “миром голодних и рабов”.
Ось із ким нам годиться невпинно боротися й кого слід
тримати у'їжакових рукавицях, оскільки посередницька
філософія та ще й психологія типу “моя хата скраю”
якраз і доводить державу спільно з нацією до могили, а
неуків до влади» [100, с. 77].
Суттєвим доповненням до картини постсталін-
ської епохи в СРСР, у якій до Миколи Руденка прийшло
прозріння та жага боротьби за справедливу Україну, є
стаття Степана Бандери 1956-го року «Політика Москви
незмінна». У ній, зокрема були такі рядки: «Внутрішньо-
партійна демократія, колегіальне керівництво на вер-
шку партії, контроля партії над чекістською системою,
ревізії процесів і присудів проти чільних партійців -
все це жодною мірою не зачіпає диктатури партії над
народом, системи комуністичного терору, гніту і ви-
зиску» [6].
Отже, бунтівна діяльність Миколи Руденка після
фарисейського XX з’їзду КПРС, спрямована проти «трі-
єчників» при владі, на перегляд згубної для людства
Марксової теорії додаткової вартості, яка зумовлювала
класову боротьбу та диктатуру пролетаріату (а як на-
слідок - громадянська війна на території колишньої Ро-
сійської імперії, голодомори, політичні репресії,
вер-ховенство неуків), іноді нагадувала політ Ікара. Та
він знову і знову ставав птицею Фенікс, яка вперто
долає перешкоди і прокладає шлях заради прийдешніх.
Проблема не така тривіальна, як здається на пер-
ший погляд, адже Україна втрачає свій інформаційний
простір. А неосталіністи посилюють свій тиск на укра-
їнську мову і культуру, знаючи, що 2010-го року завер-
шується Державна програма підтримки української
мови. У цьому зв’язку пропоную рекомендувати голо-
вам творчих спілок, керівникам академічних інститутів,
видатним діячам вітчизняної культури провести офі-
ційну зустріч із народними депутатами та віце-прем' -
єр-міністром з гуманітарних питань для напрацювання
подальшого розвитку української мови, фінансової під-
тримки україномовних періодичних видань передов-
сім на Сході та Півдні держави, для створення запобіж-
них механізмів повернення до мовної політики, куль-
тивованої КПРС.
Одним із превентивних заходів, на мою думку,
було б запровадження у практику дарування від імені
глави держави молодим подружнім парам під час уро-
чистої реєстрації шлюбу сувенірного видання «Коб-
заря» Т. Г. Шевченка. Варто також вивчити питання та
прийняти рішення про утворення у публічних бібліо-
теках відділів продажу нової літератури, оскільки на по-
чатку 90-х років у державі було зруйновано мережу
книгорозповсюдження і її досі не відновлено.
У цьому питанні правильний акцент зробив Ми-
кола Руденко, цитуючи слова Олекси Тихого на суді у
Дружківці: «Мова народу - народ!». Немає мови - нема
народу. Нема народу - нема держави.
Додамо: захисту рідної мови як повноправного
комунікаційного засобу, засобу ідентифікації українців
у світі Микола Руденко присвятив свої поезії «Мати»
(1963), «Моєму народові» (1972), «Мово моя» (1973),
«Слово моє» (2001), а його вірш «Плакало Слово» неза-
довго до своєї смерті поклав на музику, але не встиг ви-
пустити у світ як пісню видатний український компо-
зитор Олександр Білаш.
РОЗДІЛ з
СПЕЦИФІКА СИНЕРГЕТИЧНОГО
НАПРЯМУ ПУБЛІЦИСТИКИ
МИКОЛИ РУДЕНКА
Микола Руденко - провісник
громадянського суспільства в Україні
Актуальність звернення до постаті видатного пра-
возахисника, письменника, мислителя Миколи Дани-
ловича Руденка у контексті відносин політичної влади
держави і громадянського суспільства зумовлена необ-
хідністю дослідити вплив превентивної авторської
публіцистики, яка виникла в Україні на початку 70-х
років минулого століття як відгук на демократичні про-
цеси у Європі та світі. Саме ті процеси викликали бур-
хливий розвиток громадянського суспільства.
Життя, громадянська діяльність і активна твор-
чість Миколи Руденка є показовим прикладом того, як
заангажована комуністичною ідеологією людина, пе-
ретворена правлячим тоталітарним режимом на «колі-
щатко і гвинтик» цього режиму, спромоглася завдяки
самоосвіті і самоаналізу переосмислити своє ставлення
до дійсності, оцінити справжню суть речей, порів-
нявши переваги комуністичного і відмінного від кому-
ністичного шляхів, і організувати довкола себе групу
незгодних (Українська Ґельсінська Група). Власне, з цієї
групи і бере початок пропаганда інакшої, аніж мар-
ксистсько - ленінська, точки зору на роль публіцис-
тики у формуванні поглядів національної свідомості
громадян. А без національної свідомості не виникла
жодна держава, і в жодній державі без національної сві-
домості громадян не відбувся рух до демократії.
Важлива думка академіка НАН України Івана Дзю-
би про утвердження Української держави за принци-
пово відмінних умов від тих, за яких утверджувалися
«старі» національні держави Європи. «У минулі епохи,
-	говорить він, - національні держави утверджувалися
залізом і кров’ю, шляхом придушення і нищення інших
етнічних груп та опозицій, і лише потім протягом СТО-
ЛІТЬ ішли до сучасної демократії. Українська ж держава
утверджується за докорінно інакших історичних умов,
виключно демократичними засобами. Це важчий, але и
«чистіший», благородніший шлях, що не залишає за со-
бою тих злочинів, яких повно в історії сучасних «роз-
винених демократій», хоч вони і воліють не згадувати
про них» [93, с. 17]. Шлях народу до громадянського
суспільства пролягає неодмінно через побудову влас-
ної держави. Так вважав Микола Руденко, і на олтар бо-
ротьби за цю ідею свободи поклав власним спокій,
благополуччя і здоров’я. Звісно, будь-які ідеї тільки тоді
здатні перемагати, за висловом його антагоніста Воло-
димира Леніна, коли вони оволодівають масами. А щоб
оволодіти масами - потрібне пристрасне друковане
слово. Саме публіцистика Миколи Руденка на початку
70-х років минулого століття й сколихнула не тільки
вільнолюбиву молодіжну аудиторію, а й увесь радян-
ський режим на території СРСР. Нечувании до того
факт: твори українського автора офіційно розглядає
Політбюро ЦК КПРС, щоправда, під грифом «таємно»,
приймає постанову про ув’язнення сміливого мисли-
теля. Його провина полягала в тому, що він зміг доско-
нало здійснити порівняльний аналіз возведеної в догму
праці К. Маркса «Капітал» і показав, що саме завдяки до-
гматизму «гарячі партійні голови» у XX столітті завели
пів планети на манівці історичного розвитку та фі-
зично знищили десятки мільйонів людей.
Необхідність дослідження публіцистики Миколи
Руденка, спрямованої на відмову суспільства від ідеоло-
гічної догматики та поступ до громадянського ладу
життя, сприятиме активізації розвитку в Україні цього
процесу.
Зайве нагадувати, що за часів СРСР про громадян-
ське суспільство могли говорити лише прямі кандидати
в політв’язні. Хоча у формальному плані існували ні-
бито громадські молодіжні, жіночі, творчі організації.
Та все радянське суспільство, за влучною характерис-
тикою Миколи Руденка, охоплювали мацяльця спрута
КДБ. «А проте й нині, - зауважує він наприкінці дев’я-
ностих років минулого століття, - коли я працюю над
спогадами, гігантський спрут не втратив жодного свого
мацяльця. Проте сьогодні він уже не такий страшний»
[139, с. 231]. Писана законність, зазначає літератор, іс-
нувала для фасаду, а країна жила за неписаними прави-
лами, складеними в утаємничених від народу кабінетах
КДБ. Через це для письменника, який відчував свою від-
повідальність перед пригніченим народом, морально-
психологічне становище було нестерпним: спустошу-
валася душа, втрачалася віра у настання свободи й не-
залежності, а без цього навіть великий талант дрібніє,
зламується. «Ось чому майже всі письменники потай
слухали «Свободу» й «Голос Америки», хоч це було по-
рушенням того неписаного закону, який був страшні-
ший від писаного» [139, с. 392].
Микола Руденко розумів, що без важкої повсяк-
денної просвітницької роботи розбудити у мас потребу
громадянського суспільства - марна справа. Ідеологічні
стереотипи комуністичної пропаганди наклали свій пе-
кельний відбиток на свідомість радянських людей, без-
захисних перед свавіллям влади. У цьому зв’язку Мико-
ла Руденко з гіркотою зауважує: відірваний від знань
природного розвитку цивілізації народ жив в очіку-
ванні месії. Після Жовтневого перевороту 1917 р., на-
приклад, в хатах люди знімали ікони, вішали на їхнє
Місце паперові портрети Леніна і на нього хрестилися.
Схильність темного люду до ідолопоклонства
швидко й упевнено повернув на власну користь Й. Ста-
лін. І надав цьому небаченої масштабності. Якщо ікони
святих до «диктатури пролетаріату» були лише в цер-
квах і світлицях, то після узурпації партійної і держав-
ної влади «бригадиром світового пролетаріату», його
обличчя, вражене інфекційною хворобою, з'явилося у
вигляді величезних портретів на центральних вулицях
і площах усіх міст і сіл, у школах і вузах, у всіх офіцій-
них установах, навіть на паровозах і дирижаблях, не ка-
жучи вже про мільйонне тиражування на перших
шпальтах газет і журналів...
Професори Каліфорнійського університету (США)
даніел С. Галлін та Університету Перуджі (Італія) Паоло
Манчіні констатують, що історичне співіснування по-
літичного плюралізму із журналістським професіона-
лізмом у демократичних корпоративістських країнах
Європи сприяє наверненню цих країн до громадян-
ського суспільства [32]. Ми ж можемо сказати, що за
умов СРСР в Україні не було і не могло бути ні політич-
ного плюралізму, ні журналістського професіоналізму,
адже існувала лише «единоправильна» партійна преса
«єдиноправильної» партії. І тому поява бунтівного мис-
лителя Миколи Руденка на цьому безпросвітньому тлі з
його проєвропейськими думками сприймається як зна-
кова подія відродження - суспільство покликало саме
його на двобій із системою невігластва і ортодоксаль-
ної бюрократії.
Ведучи мову про Миколу Руденка як провісника
громадянського суспільства, сконцентруємо увагу на
тому, що він був чи не найпершим громадським прес-
тавником в СРСР, хто відкрито порушив кардинальне
питання про повний демонтаж сталінської державної
антинародної машини, а не про її косметичний ремонт.
І на цьому полі він освоїв додатковий вид публіцистики
-	епістолярний.
Знаменитий «Лист М. С. Хрущову» містить усі
онаки досконалості зрілого публіцистичного твору
можна навіть сказати, програмного твору для молодих
демократичних інституцій. За формою це звернення до
найвищої посадової особи радянської імперії. За зміс-
том - заклик як до верхів, так і до низів оновити сус-
пільний лад, ужити рішучих заходів для реальної демо-
кратизації, а по суті - автор добивається застосування у
постсталінській державі основних положень Загальної
декларації з прав людини, ухваленої 1948-го року, в то-
му числі за участю УРСР.
Найбільшим гальмом для нормального розвитку
Микола Руденко вважає стару бюрократію, по суті ма-
фіозний апарат управління, створений Сталіним мето-
дом зрощення партійної номенклатури і функціонерів
виконкомів Рад усіх рівнів. Причому, вся вертикаль
влади вибудувана за принципом кругової поруки та
особистої відданості. Сакраментальна фраза «Кадри ви-
рішують усе» у свідомості мас ототожнюється з не менш
сакраментальною фразою «Мафія безсмертна» із захід-
них фільмів про гангстерів тих же тридцятих років.
Головне, стурбований Микола Руденко, що Сталін
звів систему виборів як у партії, так і в Радах до фактич-
ного призначення вищим начальством нижчого, яке
формально прикривалося голосуванням. У бюлетенях
на виборах депутатів завжди був один кандидат. З кого
вибирати і що? На партзборах, конференціях, з’їздах у
бюлетенях завжди значилася така кількість кандидатів у
члени райкому, обкому, ЦК, яка відповідала запланова-
ній кількості цих членів. Кожна кандидатура наперед
погоджувалася у відповідному високому кабінеті. Так
що жодних сюрпризів із незгідними просто не могло
виникнути. Повна одностайність. На всіх рівнях у всіх
сферах укоренилася практика виборів без вибору. За-
проваджено деспотичніший порядок, аніж існував при
царизмі. Питання - за що боролись?
«Так з допомогою недостойних підтасувань уза-
конено в нашій країні диктатуру меншості над біль-
шістю, а над цією меншістю - особисту диктатуру Ста-
ліна» [139, с. 272].
В чому ж тоді суть радянської влади? Наш поря-
док, б’є на сполох письменник, не можна вважати ра-
дянським. Подивившись у корінь життя і в корінь слова,
збагнемо, що поняття це не географічне, а громадян-
ське. Його витоки - від слова «радитися». Тиран ради-
тися ні з ким не бажав, а невеликий прошарок так
званих «слуг народу» швидко відчув смак і вигоди свого
привладного становища, і його метою стало утримання
або пересування кар’єрною драбиною. Жорстоке пра-
вило «Нагору хоч по трупах» запанувало як головний
принцип партійно-радянського режиму. Навіть побіж-
ний аналіз такого аспекту сталінських політичних реп-
ресій як взаємодопомога, взаємовиручка, товариськість
показує: ніхто нікого ніде не захистив. Кожен топив ін
шого, затавровував ганьбою, врешті спроваджував на
розстріл. Винятки становили хіба що люди, не наділені
посадами в партії і державній владі.
Філософське застереження Миколи Руденка «А
прагнення влади — найзгубніша, найнебезпечніша люд-
ська пристрасть» [139, с. 274] набирає афористично-
повчального звучання. Саме ця незагнуздана демокра-
тичним суспільством пристрасть лежить в основі будь-
яких міждержавних, міжетнічних, міжконфесійних кон-
фліктів. Автор ілюструє свої висновки промовистим
віршем російського поета Миколи Асєєва:
Мне кажется, что власть и почести, -
Вода соленая морская:
Чем больше пьёшь, тем больше хочется,
А жажда все не отпускает.	
Нахабство бюрократії перетнуло всі межі, і тру-
дова людина перетворена на другосортний матеріал
сферу управління чиновницького клану. А хіба не за-
ради трудової людини і створювалася соціалістична
держава, в ім’я торжества якої сплачено найбільшою в
історії планети кількістю жертв?
Система з’їдає саму себе, констатує Микола Ру-
денко, бо народ усунено від участі в управлінні держа-
вою, а всеможним господарем нібито пролетарської
держави стала чиновницька вертикаль, яка ніким не
обирається, але всім керує з непоганим зиском для себе.
Через те письменник апелює до М. Хрущова як
організатора розвінчання культу особи Сталіна з вимо-
гою негайно усунути диктатуру бюрократичної мен-
шості над народною більшістю, кардинально демокра-
тизувати виборчу систему, надавати перевагу освіче-
ним, професійним кадрам, унеможливлювати фактич-
не панування вузьколобих прагматиків. У цьому Мико-
ла Руденко вбачав основне своє завдання як публіциста:
добиватися, аби управління державними структурами
перебрали інтелектуали, високоморальні і високоду-
ховні люди, а зверхники та неуки, вишколені коман-
дно-адміністративною системою мають зайняти на-
лежне їм місце.
Командувати і «вибивати» план, зазначає Микола
Руденко, набагато простіше, аніж переконувати. «Пере-
конувати людей дуже клопітно. Для цього потрібен
особливий талант — сила логіки, велика проникливість
і вміння заглянути в глибини людської душі» [139,
с. 277]. Для цього слід мати відповідну освіту і профе-
сійну практику. А для того, щоб повелівати, виявилося,
досить партквитка у кишені, трохи нахабства і вміння
проявляти запопадливість перед таким же тупим на-
чальством. Як же за таких умов може ціла країна не від-
ставати від світового науково-технічного прогресу?
цілком закономірно, що саме в такій країні прижи-
веться ставлення до освічених, талановитих, професій-
них людей як до гнилої інтелігенції, а слово «професор»
навіть у серйозному кіно часто вживатиметься з іро-
нічним підтекстом; що, окрім винищення «ворогів на-
роду», буде також полювання на «космополітів», «укра-
їнських буржуазних, націоналістів», а генетика вважа-
тиметься шкідливою. Бо режим, який спирається лише
на таємну поліцію вузьколобих (КДБ) осіб і тюрми, не
здатен був ні на що інше як вивищити райкоми ком-
партії над усіма громадськими організаціями та госпо-
дарюючими суб’єктами і всупереч здоровому глузду
наділити ці райкоми особливими повноваженнями.
Ніби там сидять якісь надлюди, зауважує Микола Ру-
денко, які розумніші за самого Бога. «Оці надповнова-
ження й призвели до того, що сотні дітей не пізнали
радості дитинства, а сотні матерів передчасно поста-
ріли від тяжкої праці й нужди» [139, с. 278].
Тому й закликає відомий автор уже популярних в
усьому СРСР романів «Вітер в обличчя» і «Остання шаб-
ля», представник інтелектуальної еліти суспільства Ми-
кола Руденко до створення такої системи управління, за
якої погані людські якості не превалювали б у громад-
ському житті, а носії таких якостей не мали б можли-
вості впливати на хід подій.
На жаль, більшість проблем, порушених пись-
менником півстоліття тому, залишаються нерозв’яза-
нами донині. Хоча в нас уже інша держава і формально
подолано монополію однієї політичної партії. Отже,
превентивна публіцистика Миколи Руденка чекає свого
розвою на шляху України до громадянського суспіль-
ства.

Розглянутий публіцистичний твір, яким є «Лист
М.С. Хрущову», засвідчує, що Микола Руденко ставив
перед собою завдання пошуку відповідей на такі пи-
тання: чому політичне рішення дає політичні наслідки
протилежні очікуваним; якими «малими впливами» на
соціально-політичну систему можна сприяти бажа-
ному (альтернативному) її розвиткові; в який доступ-
ний спосіб доцільно якнайшвидше вивести (оновити
олюд- нити) режим зі стану кризи. Тобто він користу-
вався новим методологічним підгрунтям дослідження
створеним синергетикою. На початок 60-х років сине-
ргетичний підхід, поставши в як альтернатива лінійним
інтерпретаціям соціально-політичної динаміки, уже
був добре відомий у світі. Цей науковий підхід охоплю-
вав предметне поле причин, умов та наслідків про-
цесів руйнації надскладних систем (у нашому випадку -
командно-бюрократичної системи СРСР) та нового по-
рядкоутворення. Саме прозірливі пропозиції Миколи
Руденка першій особі держави діяти негайно і рішуче
заради нового порядкоутворення (демократизація ви-
борчої системи) .і можна вважати альтернативою ліній-
ним інтерпретаціям соціально-політичної динаміки
постсталінського суспільства.
Микола Руденко - інтелектуал:
погляд у трете тисячоліття
Чи можна вважати письменника Миколу Руденка
(1920 - 2004) сучасним україністом? Адже свої само-
бутні публіцистичні твори («Економічні монологи»,
«Енергія прогресу», «Гоносис і сучасність»), у яких ос-
мислив наукові парадигми буття не лише України, а й
планети Земля, він створив у далеких 70-х роках мину-
лого століття? Безперечно. Бо він виявися справжнім ін-
телектуальним лідером нації XX століття, якщо й не
всього другого тисячоліття, і скромно зайняв гідне
місце в ряду таких достойників, як Пилип Орлик, Гри-
горій Сковорода, Тарас Шевченко, Микола Гоголь, Сер-
гій Подолинський, Іван Франко, Іван Пулюй, Микола
Кондратюк, Володимир Вернадський...
В «Економічній енциклопедії», виданій Націо-
нальною Академією Наук України, про нього сказано:
«Найсуттєвіші здобутки Української наукової школи фі-
зичної економії містять праці її найвідоміших подвиж-
ників - С. Подолинського, В. Вернадського, М. Руденка
та ін.» [138, с. 493].
Доктор фізико-математичних наук, професор,
директор Інституту екології людини М. Курик так ха-
рактеризує цю неординарну особистість: «Микола Да-
нилович Руденко не просто знана в суспільстві Людина
як поет, філософ, стійкий борець за права людини, не
лише порядна, добра, мужня Людина, про яку можна
сказати словами: «Це честь і сумління нашої епохи», але
це в прямому розумінні Пророк XX століття. Автор не-
звичайного роману «Сила Моносу» («Вітчизна» № 1 - 2,
1995 р.), «Економічних монологів», книги «Енергія про-
гресу», і, нарешті автор цієї праці («Гносис і сучасність».
-Авт.), яка дає намузагальнену, чітку наукову концеп-
цію про Всесвіт, про Абсолют, про Духоматерію» [138,
с. 502].
Саме через те, що Микола Руденко був першоп-
роходцем не тільки в осмисленні наукових парадигм
економії, космічної фізики, мови, історії, філософії, тео-
рії Світла й Пітьми як взаємопов’язаної системи, а й у
дослідженні шляхів убезпечення людства від загрози
самознищення, - його праці є украй актуальними для
нас перед лицем передбачуваних і непередбачуваних
викликів часу. Він значно збагатив український та сві-
товий антропокосмізм - вчення про центральне місце
людини в розвитку Всесвіту на основі синтезу філософ-
ських, природничих і соціологічних знань, І ДОПОВНИ
його новим змістом про взаємозалежність людини від
Монади Всесвіту.	
Раз у раз у пресі та в електронних ЗМІ після здо-
буття Україною незалежності спалахують дискусії про
місце України в новому тисячолітті. Одні будь-що
пнуться «вступити» її до НАТО, інші - до віртуального
Єдиного економічного простору, треті закликають
зближуватися з Індією та Китаєм. Академік і ровесник
М. Руденка Іван Дзюба, наприклад, схиляється до думки
що Україні випаде роль у забезпеченні симбіозу різних
культурних традицій між Сходом і Заходом, Півднем і
Північчю, «...тобто не сама по собі випаде, а може бути
здобута завдяки відповідній політичній і культурній
волі, відповідній інтелектуальній праці» [93, с. 19].
Заслуговує на увагу визначення рушійної сили у
процесі набуття молодою державою нової ролі забезпе-
чення згаданого симбіозу, зроблене прозаїком і дослід-
ником літератуного процесу В. Даниленком. Такою
силою в Україні став протестний письменник. «У сус-
пільстві, яке ще не звільнилося від колоніальних ком-
плексів, український письменник залишається останнім
лицарем слова. Це він завжди розмовляє українською
мовою, тоді як інші, вийшовши з дому на вулицю, заком-
плексовано переходять на російську. Це його вважають
химерною істотою, що з упертістю барана продовжує
пробивати закам’янілі від комплексів серця українських
людей. При цьому частина українського суспільства до
письменника заводи ставилася як до пророка, і кращі
наші письменники дійсно були пророками» [38, с. 5].
Одним із таких пріоритетів, що наближають Ук-
раїну до ролі світового гравця, є глибоко інтелекту-
альна науково-публіцистична праця М. Руденка «Гносис
і сучасність» (інша назва «Архітектура Всесвіту»), Він по-
своєму розвиває думку академіка В. Вернадського про

те що життя на Землі еволюціонуватиме від біосфери
до ноосфери, тобто в напрямку Вищого Розуму, яким є
Космос. Подеколи можна почути здивовані репліки,
мовляв, як письменник М. Руденко може вважатися вче-
ним, інтелектуальним лідером нації, адже технічної ос-
вітивін не мав? Хіба можна до таких теорій і відкриттів
дійти завдяки самоосвіті? Правда, автори подібних реп-
лік відразу ж умовкають, ознайомившись бодай із де-
щицею аналітичної публіцистики, бо комунікативна
компетентність у його творах - вищої проби. В тім то і
загадка його знань, що пройшовши «університети» і
партійного активіста, і прискіпливого критика Мар-
ксового «Капіталу», і таборів для політичних в’язнів, М.
Руденко опинився на вістрі такого новітнього науко-
вого напряму як синергетика, що дозволило йому зна-
ходити невидимі для інших істини на стику точних і
гуманітарних наук, на взаємовпливах мікро- і макро-
частин Всесвіту.
Неодноразово у своїй праці «Гносис і сучасність»
Микола Руденко звертається до маловідомої спадщини
Піфагора. Саме у Піфагора. він відшукав поняття Мо-
нада, що вбирає в себе фізичне і метафізичне. За Піфа-
гором - Бог є Природа, Природа є Бог. Послідовники
Піфагора, зазначає мислитель, розглядали Всесвіт як
єдиний організм, що заснований на самоуправлінні. З
цього випливає, що будь-який централізм є шкідливим
і для моделі суспільного устрою: жодна з імперій не вия-
вилася життєздатною, бо структурна будова імперії не
базується на природних аналогах. Усілякі монополії
також приречені на крах, бо вступають у суперечність із
вченням про гармонію, а їхні творці не знають простих
істин, сформульованих народною мудрістю: бере, бере
вовк та й вовка візьме.
«Монада - субстанційна одиниця Світового Буття.
Все народжується з неї - енергія, дія, розум» [138, с. 587].
Професор М. Курик сприймає позицію автора як таку,
що пояснює Всесвіт як Ціле; від Бога, Абсолюту до Лю-
дини, від Мікро- до Макрокосмосу, від електрона до Ме-
тагалактики. М. Руденко розвинув науку про Монади
Він з єдиних філософських засад сформулював но-
вітню теорію пізнання Природи, Всесвіту як цілісної
системи і вважає: внутрішня при- рода фізичного про-
стору (вакууму) дає можливість поєднати фізику й ме-
тафізику. Цитата з древньогрецького філософа Плато-
на «Геометрія наближає нас до Бога» лише посилює
його теорію.
Ґрунтуючись на висновках академіка В. Вернад-
ського, автор переконливо доводить: людину необ-
хідно сприймати як квантову систему, в єдності
фізичного тіла й фізичного поля, «...а також духовного
тіла (тобто душі). Лише єдність фізичного і духовного
дає гармонію Людини й Космосу» [138, с.503]. М. Ру-
денко переконаний: лише та космологія, яка розглядає
Всесвіт єдиним живим організмом, спроможна стати
провідною наукою третього тисячоліття.
«У праці М. Руденко трактує природу світіння
Сонця, - наголошує професор М. Курик. - Автор не під-
тримує думку про термоядерну природу світіння, під-
креслюючи, що немає потоків нейтрино від Сонця. На
думку автора, «Сонце спрямовує на Землю промені Га-
лактичної Монади. Життя - не від Сонця, а від Світової
Монади»! Хіба ж це не революційний підхід до буття, до
життя на Землі, до життя Всесвіту в цілому?» [138, с. 506].
Революційним є і потрактування поняття Гносису.
М. Руденко пояснює, що у цій праці Гносис не прив’я-
зано до релігійно-філософської течії, яка конкурувала з
християнством у добіблійні часи. У розумінні М. Руден-
-ка Гносис - не тільки віра, а й Знання, знання про Мо-
нади - місце, де у Все-світі перебуває Вищий Розум, Бог.
Отже, суспільство стоїть на порозі розвитку но-
вітнього напряму свого розвитку - очищення і само-
збереження, єднання із Монадами Всесвіту, тобто із
Знаннями про необхідність гармонії. «Та якщо людина
духовно й розумово підіймається до Божого рівня - до
рівня Його свідомості, - її карма завершується, людина
поселяється поруч Бога і стає його близьким другом. На
жаль, не всі знають про існування такої можливості»
[138, с. 563].
Інтелектуальний прорив українського мислителя,
дослідника, синергетика М. Д. Руденка не лише засвід-
чує про нашу яскраву особливість у можливій мульти-
культурній перспективі, а якраз дає підстави сучас-
никам і нащадкам виявити себе провідниками людства
на шляху подолання смуги глобальних криз і виходу на
якісно новий стан життя у Всесвітній гармонії. Його
кредо: мати національну ідею і водночас гармонійно
взаємодіяти зі світом.
Микола Руденко
про місце України
у світовому процесі
Статистика свідчить, що Україна зазнала найбіль-
ших втрат унаслідок світової економічної кризи 2008
року. Урядовці-демократи виявилися не готовими до
викликів третього тисячоліття майже так само, як уря-
довці-тирани СРСР виявилися не готовими до віролом-
ного нападу 22 червня 1941-го року німецько-фа-
шистських загарбників. Чому? Бо і тоді, і, на жаль, у не-
залежній Україні панувала і панує чиновницько-бю-
рократична система. Вона функціонує за незмінним і
незалежним від часу і політичної погоди принципом
тупого столоначальника: «Нема пророків у Вітчизні
своїй». Чимало вчених, журналістів, менеджерів, дирек-
торів великих підприємств знали і знають методи і
шляхи убезпечення держави від кризових явищ. Але їх
ніби умисне не помічає і не чує заскорузлий і безініціа-
тивний керівний апарат. І це не тільки відсуває Україну
від європейських інтеграційних процесів, а й може
призвести молоду державу до глибокого занепаду. Як
свого часу Аргентину. Некомпетентність і недоступ-
ність верхів дорого коштує всьому народові. Саме про
це писав видатний письменник, публіцист, філософ, до-
слідник економічних процесів, дійсний член Україн-
ської Вільної Академії Наук (США) Микола Руденко
(1920 - 2004) у своїй аналітичній статті «Глобалізація і
Україна».
Хіба не пророче пролунала його думка щодо май-
бутніх обвалів валютних ринків? «В сучасному світі
своєрідним еталоном вартості став американський
долар, - зазначав Микола Руденко ще 2002 року. - Деякі
західні економісти заклопотані таким становищем:
гроші не можуть бути еталоном вартості - потрібен
яки-йсь універсальний товар. Інакше кажучи, потрібен
товар товарів... сьогодні людство має в обігу понад сто
трильйонів американських доларів. Якщо захитається
американська грошова система - захитається світ» [138,
с. 487].
Через сім років в унісон нашому славному земля-
кові пролунали слова лауреата Нобелівської премії з
економіки Джозефа Стигліца (США) про те, що ни-
нішня економічна криза означає крах американського
капіталізму, і тому необхідно подбати про нову гло-
бальну фінансову інфраструктуру, не пов’язану з дола-
ром США [198]. Ясна річ, публічна лекція Дж. Стигліца
зайвий раз підкреслила значущість праць Миколи Ру-
денка в світових наукових колах. Зокрема, про це йшло-
ся й у виступі Рейчел Дуглас, представниці Інституту
Шиллера (Західна Вірджинія, США) під час міжнарод-
ної наукової конференції «Фізична економія: методо-
логія дослідження та глобальна місія України», прове-
деної 9-10 квітня у Київському національному еконо-
мічному університеті імені Вадима Гетьмана.
Проте, потрясіння повторюватимуться зновуй
знову, доки світова економічна наука не прийме за ета-
лон вартості замість американського долара (чи евро,
чи фунта стерлінгів) іншу міру, інший «товар усіх това-
рів». І тут Україна може відіграти провідну роль. Адже
досі еталон світової вартості (гроші) визначали на ос-
нові політекономії. А школа фізичної економії, запо-
чаткована понад сто років тому в Україні провідним
економістом Сергієм Подолинським (ще за часів Марк-
-са він ґрунтовно спростував теорію додаткової вар-
тості ос-таннього), розвинена Миколою Руденком та
десятками докторів і кандидатів наук, згуртованих після
проголошення Незалежності в Наукове товариство
імені С. Подолинського, базується на іншій платформі.
Прихильники цього вчення доводять, що саме політе-
кономія, яка розглядає субстанцію вартості в людській
праці зробила XX століття найкривавішим. Нинішня
глобаль-на криза - один із відголосків такого визна-
чення яке загрожує загибеллю всієї цивілізації. «Лісо-
вий та мисливський журнал» [129, с. 2] акцентує увагу на
драматичному зростанні впливу людства на навко-
лишнє середовище й ресурси Землі. Наводяться резуль-
тати досліджень: 1961 року людство споживало
половину біоресурсів планети, 1986-го річний запас ре-
сурсів спожили до 31 грудня, 1995-го року цей рубіж
здолали 21 листопада, а ось 2009 року річний запас біо-
ресурсів «з’їли" 25 вересня. Людство починає поглинати
песурси, призначені прийдешнім поколінням, бо вар-
варська індустріалізація та гонитва за надприбутками
відсунули теорію пшеничного поля на задній план.
Сміт і Маркс, дійшов висновку Микола Руденко, не до-
шукалися джерел додаткової вартості. Субстанція праці
-	у їжі, а їжа приходить із космосу через фотосинтез
Неважко здогадатися, що джерело додаткової вартості -
там, де наро- джується нова матерія, що, в свою чергу
народжує нову енергію. «Це відбувається лише в про-
цесі фотосинтезу - тобто на пшеничній ниві» [138, с.
483]. Теорія пшеничного поля, виведена академіком Ук-
раїнської Вільної Академії Наук М. Д. Руденком, дає про-
сті відповіді уряду на питання, що слід робити
першочергово для утриманняУкраїни в фарватері сві-
тової економіки.
Товариство понад десять років успішно діє при
КНЕУ імені Вадима Гетьмана, котується в академічних
колах Росії, Європи, США. На жаль, вище керівництво
держави, усе той же виконавчий апарат, як не чули Ми-
коли Руденка, так не чують і цього товариства. Тому
продовжує нервово «рятувати» банківський капітал, бу-
дівельні компанії, металургію, хімічну, авіаційну, авто-
мобільну промисловість. Хоча робиться все це за раху-
нок зовнішніх запозичень, і великого добра це не дасть.
Бо Україні сам Бог велів слідувати теорії пшеничного
поля, різко збільшити капіталовкладення в аграрний
сектор і зайняти провідне становище на світовому рин-
ку зерна.
Системну кризу можна здолати лише системним
підходом. А щоб ці підходи були системними, слід до-
слухатися голосу аналітиків, науковців, прогнозистів. І
кращі з них - у Науковому товаристві імені С. Подо-
линського.
Чимало відповідей на гострі запитання ниніш-
нього становища містяться і в згаданій статті Миколи
Руденка. Якби ж її читали наші очільники, то змогли б
зробити належні висновки. «Тут однозначно потрібна
фізична економія, - наголошував він далекого 2002-го
року, - з якої випливає: товаром усіх товарів є пшениця
-	це саме з неї та інших культурних злаків на земній кулі
з’явилася вартість взагалі і навіть абсолютна додаткова
вартість. Отож, еталоном вартості найдоцільніше зро-
бити тонну або центнер пшениці. Якби це справді ста-
лося, сотні мільйонів землян були б врятовані від
голодної смерті» [138, с. 487]. При цьому автор зауважує,
що під час блокади Ленінграда особисто переконався:
навіть вартість золота без хліба фактично дорівнює
нулю. Тобто, ні коштовні метали, ні гроші, ні енергоно-
сії для людини не можуть слугувати еталоном вартості.
Звідси - нові концептуальні перспективи людства.
Україна виробляє щороку приблизно 50 млн.
тонн товарного зерна. Коли вдасться взяти рубіж у 100
млн. тонн, а для цього жодних об’єктивних перешкод
не існує, бракує лише розуміння і волі наших очільни-
ків, то проблеми із забезпеченням країни нафтою і
газом відпадуть самі по собі. Потрібно лише підсилити
аграрний сектор фінансовими вливаннями, а не бан-
ківський сектор, який нічого не виробляє, а живе з ви-
робників. Та хіба ж не хибна формула «гроші роблять
гроші» спричинила світову економічну кризу?
Відомо, що 2009 року уряд скоротив у кілька разів
фінансування сільського господарства України, у той
час, коли в розвинених державах спостерігається тен-
денція до постійного зростання дотацій аграріям. І там
зовсім немає почесних звань «Заслужений економіст».
Просто парадокс: у них немає заслужених економістів,
але економіка - на високому рівні тому, що вони по-
вертають аграріям витрати за енергоресурси. У нас же
навпаки - сільська галузь деградує через постійне зрос-
тання енергоресурсів. Зате щороку сотні посадовців
різного рівня отримують звання заслужених економіс-
тів, що, в свою чергу, збільшує навантаження на слабку
економіку.
У цьому - весь секрет того, що багаті держави на-
рощують свій потенціал, а бідні нарощують борги. Зда-
ється, все просто. Як у давній приказці: «Буде хліб, буде
і пісня». Микола Руденко застерігає: «І так буде доти,
доки в бідних державах не запанує розум, І треба ска-
зати: це найперше стосу- ється України» [138, с. 486].
Розум же тоді запанує, коли врешті-решт уряд
спроможеться створити Інститут фізичної економії на
базі Наукового товариства імені С. Подолинського. Тоді
можна буде всерйоз говорити про важливу роль Ук-
раїни в євроінтеграційних процесах. Але вже нині по-
слідовник Миколи Руденка, доктор економічних наук,
професор Володимир Шевчук розробив концепцію па-
нукраїнського проекту «Глобальна місія світового укра-
їнства» [186]. Він аналізує існуючий стан осягнення
сучасної ролі і нового призначення України у регіо-
нальному і світовому розвитку, визначає цілі та зав-
дання, принципи і механізми, а також передбачувані
результати втілення покладеної на світове українство
місії.
Не помилюся, коли скажу, що ідейним натхнен-
ником Всесвітнього панукраїнського проекту був Ми-
кола Руденко. Це - превентивна концепція професора
В. Шевчука, і виконана вона в дусі превентивної публі-
цистики Миколи Руденка. При цьому відзначимо, що
українська економіко-філософська школа - унікальне
надбання економічної думки світового рівня, яке необ-
хідно популяризувати, інформувати про школу заклади
освіти, державні та наукові установи, господарські
структури в Україні та за кордоном.
Концепція окреслює головну мету проекту: роз-
криття сутності, донесення змісту та втілення місії сві-
тового українства в сферах економічного і суспільно-
політичного життя України та країн-членів ООН. Кон-
цепція є наступальним інформаційним потоком.
Ця сентенція екстраполюється з думкою Дмитра
Донцова, висловленої майже сто років тому, але так досі
і не почутої більшістю наших співвітчизників: «Перед
кожною нацією є дилема: або перемогти, або загинути.
Прекрасно співають англійці «Пануй, Британіє, над
морями, і ніколи, ніколи, ніколи ми не будемо рабами».
Або панування, або рабство. Таку ж думку висловлював
і співець «Слова о полку» про князя Ігоря - або «сідло
золоте» - або «сідло невольницьке» [43]. Всесвітній па-
нукраїнський проект інформаційною основою заглиб-
люється в нариси з фізичної економії «Енергія про-
гресу» Миколи Руденка та зумовлюється концепцією
сталого розвитку ООН. Він містить такі позиції: «При-
нципи реалізації», «Стратегія та механізми втілення»,
«Очікувані результати», «Стратегія діяльності Україн-
ського інституту фізичної економії», «Стратегія ініцію-
вання Україною спеціальної доповіді ООН «Наша
глобальна місія», «Стратегія ініціювання Україною кон-
цепції глобальної безпеки», «Стратегія ініціювання Ук-
раїною Всесвітнього саміту ООН “Ріо+20”», «Стратегія
регіональної та міжнародної інтеграції України», «Стра-
тегія здійснення економічних та суспільно-політиних
реформ в Україні» та ін.
Доктор економічних наук В. Шевчук акцентує:
«Унаслідок неефективності господарювання та неспра-
ведливості розподілу щоденний дохід близько 2 міль-
ярдів людей не досягає навіть одного долара США,
кілька сот мільйонів землян перебувають під постійною
загрозою голодної смерті. Вкрай небезпечним є спри-
чинений недолугим господарюванням тиск на до-
вкілля» [186].
Зупинимось на «Стратегії ініціювання Україною
Всесвітнього саміту ООН “Ріо+20”». Існуюча парадигма
цивілізаційного розвитку має бути змінена перед небез-
пекою економічних, соціальних та екологічних загроз
життю сучасного покоління землян та наших нащадків.
Після першого саміту ООН у Ріо-де-Жанейро
(1992 р.) та другого - у Йоганнесбурзі (2002 р.) виник-
ли перешкоди намірам втілення ідей сталого розвитку,
їх слід негайно усунути.
Учений вирізняє чотири таких перешкоди
Перша. Спроби «уточнення» типу розвитку за допомо-
гою епітетів «стійкий», «збалансований», «усталений»
загрожують підміною понять (Семантична диверсія,
згідно з визначенням О. Нагорного. - Авт.) та «вими-
ванням» його сутності, що полягає в захисті інтересів
прийдешніх поколінь. Друга. Запровадження поняття
«сталий розвиток» не забезпечує повноти розв’язання
проблеми - нема відповіді на запитання, як реально за-
хистити інтереси нащадків. Третя. Заяви про досягнен-
ня балансу інтересів між поколіннями мають деклара-
тивний характер, дискусії про захист нащадків нерідко
є прикриттям егоїзму сучасників, який зростає у гло-
бальних масштабах. Четверта. Гуманістичні наміри пред-
ставників країн світу захищати інтереси своїх нащадків
перекреслюються глобальною, меншістю, за теорією
«золотого мільярда» якої приховуються наміри зни-
щення 5/6 людства.
«Україна здатна винести на міжнародний рівень
нове бачення, пакет рішень та програму дій, спрямова-
них на захист інтересів сучасних та майбутніх поко-
лінь, що є підставою для ініціативи проведення у 2012
році у Києві Всесвітнього саміту ООН зі сталого роз-
витку «Ріо+20», - пише професор В. Шевчук. - Київсь-
кий саміт має започаткувати утвердження гуманістич-
ної ідеї справді сталого розвитку, покликаного захища-
ти нащадків на противагу загрозам їхнього знищення.
Керуючись покладеною на Україну місією, Київський
саміт має сприяти збереженню, розвитку та донесенню
до прийдешніх поколінь надбань українського антро-
покосмізму та фізичної економії» [186].
Як бачимо, превентивна публіцистика Миколи

Руденка, почата ним з «Економічних монологів» та
"Енергії прогресу», має не тільки реальне втілення, а й
передбачає деякі практичні результати: Український ін-
ститут фізичної економії та Всесвітній панукраїнський
проект «Глобальна місія світового українства», які за на-
лежної фінансової підтримки досить швидко зреалізу-
-ються і дадуть Україні значний поштовх як у плані
кредитної довіри, позитивного іміджу, так і в плані ін-
новаційної привабливості.
Згідно сукупного індексу конкурентоспромож-
ності Україна станом на січень 2010 року перебуває на
86	місці із 104 країн; згідно з індексом розвитку техно-
логії - на 83, за індексом використання інформаційних
і	комунікативних технологій - на 79, а щодо інновацій-
них здібностей - на 39. І саме інноваційні здібності
роблять Україну потенційним партнером для інших
країн [203].
Інститут фізичної економії визрів саме в Україні. Бо
ніде в світі немає такої інтелектуальної опори, такої тра-
диції і таких устремлінь звичайних громадян допомогти
рідній державі. Пріоритетами Інституту мають стати
фундаментальні дослідження проблем світогосподар-
ського буття. Очікувані результати - відкриття нових
констант світобудови, з’ясування нових законів і законо-
мірностей загальнолюдського розвитку з природничих
позицій. Окрім багатьох інших важливих моментів, па-
нукраїнський проект передбачає запровадження анти-
ентропійних моделей господарювання, протистав-
лення руйнівному, технократичному глобалізму гуман-
ного, світоглядно оптимістичного антропокосмізму.
Отже, поки що спостерігаємо ситуацію пробук-
совування при входженні України в євроінтеграційні
процеси як самодостатньої і конкуретноспроможної
одиниці. Тому що:
-	уряд в своїй діяльності мало спирається на на-
укові школи нового покоління;
-	наука, відмінна від консервативної радянської
марксистсько-ленінської школи, не може самостійно
виконувати проекти у відповідь на виклики світової еко-
номічної кризи і добиватися їх державної підтримки-
-	громадянське суспільство, яке тільки-но фор-
мується, не знає про фундаментальні дослідження Ми-
коли Руденка і напрацювання Наукового товариства
імені С. Подолинського, здатні запобігти занепаду Ук-
раїни, відносно швидко відродити сільське господар-
ство як основу розвитку всієї економіки України та
один із важелів запобігання світовій продовольчій ка-
тастрофі.
Звідси висновок: необхідно активніше залучати
до цієї архіважливої теми ЗМІ, профільні комітети Вер-
ховної Ради України, міністерства і відомства (попри їх
інертність), громадські організації.
Якщо плануються витрати, скажімо, на утримання
та стерилізацію бездомних тварин у столиці в обсязі 15
млн. грн., на ювілей метрополітену - 20 млн. грн., де-
сятки мільйонів - на санаторно-курортне оздоров-
лення народних депутатів (ніби вони там всі підряд
нездорові) тощо, а на створення Інституту фізичної
економії (основи основ розвитку господарського сек-
тора держави), не виділяється нічого, то про які євроін-
теграційні процеси може йти мова?
Модель ПДВ
як дестабілізуючий фактор для економіки
Ідейні натхненники XX з’їзду КПРС, гнані ін-
стинктом політичного самозбереження, розвінчали
1956-го року «культ особи Сталіна». Але вони не знали,
що їхній сучасник із далекого луганського містечка Ми-
кола Руденко копне набагато глибше - покаже світові
неспроможність учення К. Маркса («Капітал»), основи
основ партійно-радянського режиму, зокрема його
ординальну помилку у визначенні додаткової вартості.
Автори нашумілої того таки 1956-го року праці
«Чотири теорії преси» Ф. Сіберт, Т. Пітерсон, В. Шрамм
сформулювали принцип залежності системи засобів
масової інформації від політичної і соціальної систем
[32, с. 272]. Оцей принцип у радянській інтерпретації
сповна відчув на особистому прикладі згадуваний уже
публіцист, письменник, мислитель, дійсний член Укра-
їнської Вільної Академії Наук (США) Микола Руденко.
Це згодом, уже незалежна Україна присвоїть йому
звання Героя України, увінчає найвищою Національ-
ною премією імені Тараса Шевченка. Тоді ж, 195б-го пе-
реломного в історії людства року, він сприйняв рішення
XX з’їзду КПРС за чисту монету, чесно прочитав опублі-
ковану спадщину класиків «марксизму-ленінізму» і на-
магався донести до партії і народу велику тривогу: еко-
номіка СРСР зазнає неминучого краху. Бо в її основу по-
кладено заздалегідь хибну модель розвитку. Колосальні
кошти спрямовуються на промислове виробництво, ка-
пітальне будівництво, Збройні сили. Тут нібито здобу-
вається додаткова вартість. А Збройні сили з неміря-
ними витратами на своє утримання стоять на сторожі
завоювань соціалізму. Яких? Тих, що призвели до бага-
томільйонних жертв мирних людей у мирний час?
І ніхто з правителів СРСР навіть не замислився,
що насправді додаткова вартість може з’являтися лише
від успішної роботи сільського господарства.
Інакше, звичайно, й бути не могло. Радянський
режим слідував ученню К. Маркса, який вважав джере-
лом додаткової вартості виробництво.
Майже ніхто в СРСР не знав, що за часів горезвіс-
ного К. Маркса існували економічні школи фізичної (а
не політичної) економії француза Франсуа Кене і укра-

їнця Сергія Подолинського. І ці школи на підставі се-
рйозних наукових досліджень вважали Сонце, землю
хліборобство джерелом додаткової вартості. Гірка істо-
рія останнього сторіччя довела - істина була на боці Ф.
Кене і С. Подолинського. Але темні сили повели цілі
країни у зворотньому від здорового глузду напрямку.
Порівнявши дві теорії, Микола Руденко одним із
перших у світі дійшов висновку: вчення К. Маркса зав-
дало людству непоправного лиха, озброївши ідейно
«більшовиків», які спричинили у колишній житниці Єв-
ропи три спустошливих голодомори, залили слов’ян-
ську землю ріками крові безневинних жертв, установи-
ли на одній шостій частині планети диктатуру ідіо-
тизму. І тому Микола Руденко не міг мовчати.
Ознайомлення із творчою спадщиною письмен-
ника і мислителя всесвітнього масштабу Миколи Ру-
денка, яка поступово стає доступною громадськості,
дозволяє зробити незаперечний висновок: поряд із ін-
шими здобутками самобутній український автор здійс-
нив справжній прорив реальної економічної публі-
цистики в умовах радянської тоталітарної системи.
Системи, де панувала жорстка централізована полі-
тична цензура, а офіційна преса створювала атмосферу
всезагального «одобрямсу» політики КПРС. І організа-
тори цього «одобрямсу» непогано прилаштувалися в
незалежній Україні. Мають довічні президентські сти-
пендії, підвищені пенсії, почесні звання... «Тексти тота-
літарного дискурсу, за умови виходу на певний старто-
вий рівень, здатні швидко й агресивно розвиватися, за-
полонюючи суспільство. Люди повторюють певні ідео-
логічні формули як заведені механізми» [123, є. 260]. Не
можна не погодитися з цією дефініцією академіка Івана
Дзюби.
Але як вдалося вихованцю тієї ж системи, ба, на-
віть секретареві парткому Спілки письменників Украї-
ни Миколі Руденку серед отих «заведених механізмів»
не тільки тверезо оцінити реальну дійсність, а й осмі-
литися на працю «Енергія прогресу», на розвінчання
комуністичної псевдонауки політекономії, - залиша-
ється загадкою. Напевне, сама доля покликала його до
цього. «Почуйте, глухі, а незрячі, прозрійте, щоб бачи-
ти!» (Книга пророка Ісаї, 18).
Спинюся лише на одному сегменті наукового до-
слідження М. Руденка. У ньому йдеться про додаткову
вартість. Сформульовану майже два століття тому тео-
рію К. Маркса автор розглядає не лише як фундамент
політичної економії, а ще й як хибний шлях для бага-
тьох держав. Той шлях завів мільйонні народи під зовні
привабливими гаслами свободи, рівності, братства чо-
мусь не до задекларованого достатку і розквіту, а до го-
лоду, політичних репресій, тиранії і пригнічення.
Тільки виробництво, промисловість продукують
додаткову вартість, стверджував майже до кінця своїх
днів провісник майбутніх соціальних і сексуальних по-
трясінь К. Маркс. Духом цього вчення і очікуванням по-
трясінь пройняті три томи його «Капіталу». Четвертий
же том вийшов у світ по смерті «могильника капіта-
лізму». А в СРСР «Капітал» у повному обсязі опубліку-
вали лише після смерті Й. Сталіна.
Четвертий том «Капіталу» - особливий. Старий
Маркс прозрів під впливом українського філософа Сер-
гія Подолинського. І завершив «Капітал» таким виснов-
ком, який суперечив усьому його попередньому вчен-
ню: «Основою абсолютної додаткової вартості - тобто
реальною умовою її існування - є природна родючість
землі (підкреслено Марксом), природи, тоді як відносна
додаткова вартість заснована на розвиткові суспільних
продуктивних сил» [138, с. 36]. Проте радянські мар-
ксисти на цей висновок не зважали. Бо він не впису-
вався в концепцію їхньої жорстокої практики
«будівництва комунізму».
Знаменно, що ці маловідомі останні рядки «Капі-
талу» вперше довів до, так би мовити, широкого загалу
саме М. Руденко. Партійні бонзи ніколи «Капіталу» не
читали, а ці останні рядки їм були ні до чого. Вони вже
давно «мали на увазі» вчення своїх ідеологів, бо відчуття
реальної влади дурманило голову, і вони владарювали
на свій розсуд, нехтуючи як фізичні, економічні, так і
моральні закони.
Тому вони сприйняли як величезну крамолу тезу
М. Руденка про те, що додаткова вартість виникає за ра-
хунок нового врожаю, а не за рахунок неоплаченої
праці, як вважав Маркс.
Сонце, писав М. Руденко, виробляє щороку на на-
шій планеті понад 450 мільярдів тонн живої речовини.
Виходить, на нинішній день майже по 80 тонн для кож-
ної людини на Землі. То що ж тоді, запитував він, є суб-
станцією вартості? Автор «Енергії прогресу» вважав, що
такою субстанцією є космічне світло, що створило життя
на Землі. «Тільки воно - неосяжне, неозоре, єдино суще»
[138, с. 40]. Дослідник доходить незаперечного висновку:
«Немає і не може бути якихось «підсубстанцій» або «на-
півсубстанцій» - субстанція єдина, як єдиний Всесвіт. Ось
чому, перш ніж говорити про субстанцію вартості, ми
змушені були звернутися до суб-станції взагалі - причини
всіх причин і всіх явищ. Тому не існує тієї «суспільної» суб-
станції, що стоїть в основі вчення К Маркса» [138, с. 40].
Час нарешті осмислити і керманичам держави, і
вченим, і кожному громадянину істину тисячоліть: єди-
ним генератором додаткової вартості є сільське госпо-
дарство. До цього в своїй фундаментальній праці «Енер-
гія прогресу» закликає М. Руденко. Яке ж його тлума-
чення додаткової вартості? «Під енергією прогресу, -
зазначає він, - слід розуміти абсолютну додаткову вар-
тість - тобто біологічну енергію, яку щорічно виробляє
хліборобство» [138, с. 116].
Чи є розуміння цього в наших сучасних керівни-
ків, які вже упродовж кількох місяців спрямовують по-
зичені у лихварів Міжнародного валютного фонду
(МВФ) мільярди доларів у банківську сферу, у контро-
льовані їхніми партнерами галузі промисловості на-
чебто для виходу з економічної кризи. Але в сільське
господарство вкладати кошти чомусь не квапляться.
Хоча цілком очевидно - після фінансової кризи на-
стане криза безробіття, вихлюп масової злочинності і
-	продовольча кри-за, яка може перевершити за своїми
масштабами всі попередні голодомори. Невже наші су-
часні керівники цього не розуміють? Чому ж тоді діють
так, як їх учили у Вищій партійній школі при ЦК КПУ, -
за Марксом? За ленінською догмою - «Учение Маркса
всесильно, потому что оно - верно!». Водночас усе гуч-
ніше лунає голос «низів» про те, що в Україні нині зрос-
тає єдиний показник - кількість свіжих могил на сіль-
ських цвинтарях, а найвищу рентабельність мають ри-
туальні служби. І все це відбувається на фоні планомір-
ної дебілізації і деморалізації населення України «демо-
кратичними» (але не народними) засобами масової ін-
формації.
Олігархічно-злочинний сингуляризм (система в
системі) роз’їдає економіку молодої Республіки Україна,
оскільки він зорганізований зовні для послаблення, а не
посилення державоутворюючих чинників. Свідчення
цього - активізація рухів за роздержавлення всього і вся
підряд: від гіганта світової металургії комбінату «Криво-
ріжсталь» - до найменшої районної газети...
Повчальний приклад. Державі .Китай - понад ти-
сячу років. Кількість населення - понад 1,3 млрд. осіб.
Природній приріст населення - 13 [71, с. 189]. Для по-
рівняння: 1991 року Україна мала 52 млн. мешканців, у
2008 році - менше 47 млн. Отож кажу, Китаю понад ти-
сячу років як державі, і то мудрі нащадки великого фі-
лософа Конфуція не квапляться роздержавлюватися. Бо
роздержавлення - не панацея від зубожіння і вими-
рання простолюду (організованого). Це - панацея для
злочинців. А ми, ще не створивши повноцінної суве-
ренної України, уже майже все віддали загребущим ре-
альним «дворуким бандитам», які непроти приватизува-
ти навіть вищі органи державної влади і відкрити на їх
місці борделі.
Особливо негативні наслідки для економіки і дер-
жави в цілому спричинило запровадження 1997-го
року сумнозвісного податку на додану вартість (ПДВ).
Певен: якби тодішні очільники України читали «Енер-
гію прогресу» Миколи Руденка, вони утрималися б від
запровадження ПДВ. А коли б цю працю читали ни-
нішні вищі посадові особи держави, - ПДВ був би не-
гайно скасований. Надто ж в умовах облоги світової
економічної кризи. Порівняймо: з січня 2009 року у зга-
дуваному вже Китаї ПДВ знизили із .6 - 4% до 3%. Це при
тому, що ВВП в Китаї сягає понад 10%. Україну ж давлять
жахливими 20%! І зростання ВВП практично відсутнє.
Річ у тому, що знання про абсолютну додаткову
вартість, яку здатне виробляти хліборобство і лише хлі-
боробство завдяки Сонцю, відкрили б очі і парламенту,
і Президенту, і Прем’єр-міністру: першочергові антик-
ризові заходи слід спрямовувати не у банківську, буді-
вельну чи торгівельну сфери (це - чисто за Марксом,
який помилково вважав джерелом додаткової вартості
виробництво), а ці заходи слід негайно спрямувати у
сільське господарство. Земля, писав Микола Руденко,
перестає виснажуватися тоді, коли через землеробство
пропускається 3/5 загальнодержавних коштів. Варто
ознайомитися з Держбюджетом на 2009 рік, аби пере-
конатися, що його творили «справжні марксисти». І на-
віть факт оголошення устами Президента одного року
роком села загубився в галасі довкола дрібних податків
- що збільшувати, що зменшувати. Лише ПДВ як привид
олігархізму і конкретна загроза економіці України зос-
тається недоторканним.
Ще коли готувалася масштабна програма ПДВ -
диверсія проти України, фахівці називали лише одну
перевагу: податок на додану вартість стримує кризу на-
двиробництва і прискореного витіснення з ринку слаб-
ких виробників. Ніколи з 1991 року в Україні не спосте-
рігалося надвиробництва жодних товарів. Жодних! Не-
доліки ж ПДВ очевидні: стримування розвитку вироб-
ництва, негативний вплив на високотехнологічні та
науково місткі виробництва, масовий регресивний ха-
рактер. Україна ж тільки й може розраховувати на ви-
сокотехнологічні галузі.
Цілком зрозуміло, що запровадження ПДВ було і є
вигідним лише для організованої злочинної Системи
(ОЗС). Як узаконення дій для «відсмоктування» мільяр-
дних сум із бюджету держави. Державний бюджет Ук-
раїни став ресурсом для комерційних оборудок зло-
чинних кланів. Маючи опертя на пролобійований цими
кланами Закон України «Про податок на додану вар-
тість» від 03.04.97р., бізнесові угруповання у змові з
представниками податкової і митної служб оформля-
ють будь-які папери про експорт товарів і послуг на ас-
трономічні суми. Закон же зобов’язує державу поверта-
ти таким «експортерам» 20% вартості товарів і послуг.
Розмір оцього сумнозвісного ПДВ. І вже котрий рік нам
оголошують колосальні суми, які нібито винна держава,
тобто всі ми разом, сотні-другій зловмисників, які на-
справді нічого нікуди не експортують, або ескпортують
за завищеними на кілька порядків цінами. Одночасно в
системі ДПА виникла, зумовлена згаданим Законом,
практика повернення «заборгованого ПДВ» за чималі
відкати. «Якщо гроші виробляють гроші (це, як вони
вважають, і є багатство), то треба торгувати, торгувати
І	Ленін - зовсім не меркантиліст - після революції
також вимагав: «Торгувати, торгувати!» По-європей-
ському, а не по-азіатському» [138, с. 39].
Ось і торгують - посадами в держструктурах
званнями (перевірене джерело інформує-, спеціальне
звання генерал-майора податкової служби нині вартує
два мільйони доларів США), нагородами, державними
замовленнями на певні роботи і послуги. Державна ма-
шина пішла, як кажуть технарі, в рознос. «Нові українці»
тішаться запаморочливими статками (у ЗМІ прослиз-
нуло повідомлення: донька столичного мера купує су-
мочки за 50 тис. доларів, один із нардепів утримує
собачу ферму майже на сто голів вівчарок, син-студент
високопосадовця хизується наручним годинником
вартість 100 тис. доларів...), але незнання абсолютної
додаткової вартості не застраховує жодного з них від
того, що і їхня так звана ринкова модель невдовзі піде в
такий же рознос, як і нехтувана ними державна машина.
Чому цього не стається, наприклад, у Китаї? Бо
там ПДВ дорівнює 3%. Немає мотивації хабарів. А су-
марний обсяг усіх зборів і податків не перевищує 30%
річного доходу. Звичайно, трапляються й там охочі ур-
вати з державної казни. Та суспільство для таких бізне-
сюків давно поставило стримуючі запобіжники -
смертна кара. І там ніхто нікого навіть не пробує «кри-
шувати». Бо за це також, ласкаві панове, - смертна кара.
У нас же із ПДВ - справжній Гордіїв вузол. Я спро-
бував відшукати саме визначення терміну «додана вар-
тість» у Законі України «Про податок на додану вар-
тість», який густо помережаний вигідними для когось
сотнями доповнень і виправлень. І не знайшов. Якщо ж
вірити «Економічній енциклопедії» [44], виявляється,
додана вартість - це різниця між вартістю продукції
(послуг), створеної і реалізованої даним підприємст-

вом, і вартістю затрат на придбання й переробку сиро-
вини і матеріалів. Це та вартість, яка прирощена на да-
ному підприємстві. Тут же подається визначення
до-даткової вартості: частина чистого прибутку, ство-
рена у процесі виробництва понад суму необхідного
про-дукту з урахуванням і відшкодуванням затрат праці,
її ще називають додатковим продуктом.
Відчули відмінність? Отож бо й є. Спробуємо
звернутися до одного з «авторів ПДВ», багаторазового
міністра фінансів різних часів і урядів В. Пинзеника.
«Податок на додану вартість - це податок на внутрішнє
споживання продукції. Він являє собою спеціальну на-
дбавку до кінцевої (роздрібної) ціни всіх товарів, що ку-
пуються в Україні» [115]. Цікаво доктор економічних
наук розтлумачує для тугодумів схему стягування ПДВ:
«З отриманої ціни в 150 грн. виробник (нехай вибачать
мені інші доктори економічних наук, ніяк не втямлю,
що означає “отримана ціна”?) покриває затрати на си-
ровину, матеріали, паливо, комплектуючі в розмірі 100
грн. та власні витрати з переробки, продажу, власний
прибуток у сумі 50 грн. Виникає проблема: а звідки
(чим) покрити 20 грн. так званого вхідного ПДВ? Діє
такий порядок: з отриманих від покупця 30 грн. ПДВ
Закон дозволяє повертати 20 грн. сплаченого ПДВ, а
різницю (10 = 30 - 20) перераховують у бюджет. Таким
чином, ПДВ для виробника є нейтральним податком,
який реально (за природою) не вилучає його доходів.
Нейтральність податку зупиняється, коли він потрапляє
на прилавок магазину, бо кінцевому споживачеві (гро-
мадянам) він додається до ціни і відшкодуванню не під-
лягає» [115]. Якщо хто-небудь помітив суттєву різницю
в тлумаченні ПДВ доктором В. Пинзеником і довідкою з
наведеної вище «Економічної енциклопедії», то може
поплескати в долоні. Насправді ж - той самісінький до-
гматичний марксизм, який намагається додаткову вар-
тість «брати» з виробництва. За Миколою Руденком, на-
гадаю, єдиним генератором додаткової,вартості є сіль-
ське господарство. Проте, таке розуміння буття уне-
можливлює функціонування організованої злочин-ної
Системи, яка базується на фінансових махінаціях до-
вкола ПДВ. Усі нетіньові виробничники стогнуть від
цього ярма, а доктор В. Пинзеник стверджує, що «...ПДВ
для виробника є нейтральним податком, який реально
(за природою) не вилучає його доходів». Лукавить екс-
-міністр фінансів і в тому, ніби ПДВ існує в більшості
країн. Не треба бути навіть бухгалтером, щоб підраху-
вати: на планеті - майже 200 держав. 143 з них - зовсім
не більшість. І навіть у США, чиїми ринковими меха-
нізмами так захоплювалися наші трибунні ліберали до
кризи, немає ПДВ. Саме в 43 державах запроваджено
ПДВ. І, напевне ж, там спостерігалося надвиробництво
певних товарів, для регулювання якого й запроваджу-
вали ПДВ. У незалежній Україні ніколи не було надви-
робництва ніяких товарів і послуг. Отже, запроваджен-
ня ПДВ відбулося за надуманим приводом, штучно, в ін-
тересах злочинної Системи.
Тепер цілком зрозуміло: Україна сама собі вста-
вила в колеса економіки палиці з убивчою назвою ПДВ
і чекає, що віз їхатиме до вершин валового внутріш-
нього продукту (ВВП). Не поїде, доки палицю не вий-
няти. «Гроші роблять гроші» - формула злочинців і
аферистів, а не творців. Вона - у корені причин не-
жданої світової економічної кризи. Справжню вартість,
наголошує Микола Руденко, мають харчі. Як міра вар-
тості може бути прийнята світовим співтовариством
тонна зерна, замість унції золота. Бо справжня додат-
кова вартість з’яляється при вирощуванні зерна та
інших продуктів сільського господарства, а не при ви-
добутку золота чи нафти. Відкрийте, можновладці і олі-
гархи, Книгу пророка Ісаії: «Почуйте, глухі, а незрячі,
прозрійте, щоб бачити». Прочитайте і замисліться - що
слід зробити негайно? Негайно слід скасувати ПДВ як
складову живлення організованої злочинної Системи. І
подбати про заходи щодо запобігання продовольчій
кризі.
Роль Миколи Руденка у відродженні
української школи фізичної економії
Кілька років тому при одному з провідних еко-
номічних журналів Росії створено школу економічної
журналістики. З одного боку - це асоціація однодумців,
з іншого - курси підвищення кваліфікації та обміну до-
свідом, а ще - студія для апробації мозкових атак про-
фесіоналів у справі захисту держави від економічних
негараздів. У Києві ж, а в обласних центрах і поготів, ні-
чого подібного досі немає.
Перед Україною, а я веду мову саме про нашу дер-
жаву в контексті зростання її могутності, гостро по-
стало завдання зі створення власної школи економічної
публіцистики. Передовсім слід здійснити інвентариза-
цію наявних ресурсів у цій сфері - (скільки друкованих
видань та електронних ЗМК економічного спрямуван-
ня існує взагалі, яку аудиторію вони охоплюють, які зав-
дання виконують відповідні відділи державних газет і
журналів, чи є координаційний центр, чи є огляди на-
укової діяльності і т. ін.
Коли ми говоримо про особливості економічної
культури українського народу, маємо зазначати, що ця
культура була нагло обірвана, спаплюжена і перекру-
чена марксизмом-ленінізмом у XX сторіччі, що й при-
звело до численних трагедій народу та зумовило наше
значне відставання від Європи.
Понад 100 років від нас приховували будь-яку ін-
формацію про основоположника української школи
фізичної економії Сергія Подолинського, який підтри-
мав і розвинув учення видатного французького вче-
ного Франсуа Кене та заперечив «Капітал» К. Маркса.
Заперечив основний постулат: додаткова вартість може
з’являтися лише від енергії Сонця, а не з експлуатації ро-
бітничого класу. Перемогла ж, так звана, політична до-
цільність, бо «...теорія трудової вартості А. Сміта вияви-
лася доступнішою для розуміння, - пише М. Руденко в
своїй фундаментальній праці «Енергія прогресу», - ніж
теорія Ф. Кене. І тому ось уже понад два століття справ-
жня наука перебуває в тіні, а на авансцені самовпевнено
розгулює псевдонаука, з якої й виростає марксизм.»
[138, с. 200].
Марксова теорія принесла ідею неминучої бо-
ротьби між неіснуючими на той час класами і розвалу
економічного життя суспільства, зазначає доктор вій-
ськових наук, генерал Петро Григоренко, активний про-
пагандист «антирадянської» економічної теорії М. Руден-
ка. Переконуючи сучасників, що додаткова вартість міс-
титься у праці, а не в енергії Сонця, Маркс «відволік увагу
своїх послідовників від єдиного джерела, яке творить
життя на Землі, і закликав до створення суспільства мак-
симальної неволі, суспільства, в якому додаткову вартість
повинні створювати «трудові армії» або, згідно з радян-
ським досвідом, ГУЛАГ» [138, с. 184]. Ось один із основних
висновків, до яких доходить читач після ознайомлення з
крамольною для тоталітарного режиму «Енергією про-
гресу». І знаходить підтвердження передачення І. Фран-
ка, який писав, що за марксистів «Така держава сталася б
величезною тюр-мою» [83, с. 257 - 258]. Заради історич-
ної правди слід зауважити, що сам К Маркс таки визнав
свою помилку. Про це свідчить четвертий том «Капіталу»,
випущений у світ уже після смерті «вождя всіх народів» Й.
Сталіна. Остання фраза четвертого тому пояснює, що аб-
солютна додаткова вартість виникає із природної родю-
чості землі, природи, тоді як відносна додаткова вартість
народжується в процесі розвитку суспільних продуктив-
них сил. І це - своєрідна реакція на листи нашого спів-
вітчизника і сучасника К Маркса економіста Сергія По-
долинського. Це вперше дослідив саме Микола Руденко.
Понад сто років ім’я визначного українського вченого
Сергія Подолинського навіть не згадувалося в жодному
контексті - настільки небезпечним вважали для себе
партійні бонзи людину, яка посміла піддати критиці ос-
нови основ їхньої системи - «Капітал». І лише Микола Ру-
денко, секретар парткому Спілки письменників і член
Київського міськкому партії, ветеран Великої Вітчизня-
ної війни (з рядових дослужився до посади заступника
начальника окружного госпіталю з політчастини і до
звання майора Радянської Армії, що для письменників
узагалі було недосяжним) спромігся на переоцінку цін-
ностей і на початку 70-х років минулого століття вголос
заговорив про неминучий крах радянської системи,
якщо вона не знайде в собі сил відмовитися від помилко-
вих догм марксизму та не візьме на озброєння вчення фі-
зіократів, яке вказує, що пріоритети слід надавати сіль-
ському господарству перед промисловим виробництвом.
«Якщо ми хоча б на декілька кілокалорій збагатили зем-
лю, тоді можна сказати: ми створили багатство! І навпаки:
якщо заради промислової і військової могутності нами
виснажується земля - ми пропащі люди» [138, с. 177].
Микола Руденко свої знання, здобуті наполегли-
вою працею над вивченням теоретичної спадщини К.
Маркса, Ф. Енгельса, А. Сміта, Ф. Кене, С. Подолинського,
намагався донести до партійного керівництва України
і СРСР у формі листів, адже відкриту його публіцистику
цензура вилучала звідусіль. Як чесний і добропорядний
громадянин та член КПРС, М. Руденко сподівався роз-
горнути відкриту нормальну дискусію з приводу озна-
чених проблем, аби в підсумку вчені глибоко проана-
лізували процеси в економіці та внесли пропозиції пар-
тії для корекції стратегічного курсу, звільнившись від
догматів і зіставивши життєдіяльність СРСР із світо-
вими тенденціями розвитку. Ясна річ, що недолуге ке-
рівництво ЦК КПУ відреагувало, як і в часи «культу осо-
би». Дали вказівку КДБ «розібратися». А працівники КДБ,
як відомо, ніколи не відзначалися особливим інтелек-
том. У результаті - ветерана й інваліда Великої Вітчиз-
няної війни М. Руденка напередодні 30-річчя Перемоги
(якраз країну заполонила ударна пісня «Этот день По-
беды - порохом пропах, этот праздник - со слезами на
глазах...») уперше заарештували, вилучили під час об-
шуку всі рукописи. Невдовзі «товариші» виключили
його з членів КПРС, а ідеологічно загартований актив
Спілки письменників - із членів творчої спілки. Всім
видавництвам і редакціям періодичних видань було за-
боронено друкувати твори «неправильного» письмен-
ника. Щоб жити, автор багатьох відомих романів і
дослідник-публіцист зі світовим ім’ям змушений був
піти на роботу сторожем. А коли після історичної на-
ради глав держав світу в Ґельсінкі, яка обумовлювала за-
кінчення «холодної війни» між Сходом і Заходом та
накреслювала новий принцип взаємостосунків, він вис-
тупив одним із засновників Української Ґельсінської
Групи, М. Д. Руденка просто кинули за грати (судилище
було над ним та О. Тихим) за так звану антирадянську
діяльність. Сім років таборів і п’ять років заслання від-
був видатний мислитель, дійсний член Української
Вільної Академії Наук (США), згодом - Герой України за
свої «Економічні монологи», які, власне, несли суспіль-
ству інформацію про шляхи порятунку від економічної
кризи.
Та саме Миколі Руденку належала найпомітніша
роль у відродженні української економічної школи Сер-
гія Подолинського. За його ініціативи уже в незалежній
Україні (1999) було створено Наукове товариство імені
Сергія Подолинського, яке об’єднало кілька десятків до-
кторів і кандидатів економіки і діє при Київському на-
ціональному університеті імені Вадима Гетьмана.
«Економічний заповіт Миколи Руденка містить
заклик «мислити економічно», - пише доктор еконо-
мічних наук, професор, перший проректор Державної
академії статистики і аудиту В. Шевчук, - учений запо-
відає і відповідно цьому мисленню практику господа-
рювання, а саме: якомога більше фінансів перепускати
через землеробство, бо наше збагачення відбувається
тільки тут» [185].
Слід зазначити, що аналітичну працю «Енергія
прогресу» Миколи Руденка високо оцінили свого часу
академік Андрій Сахаров та відомий американський
економіст, політик, неодноразовий кандидат у Прези-
денти США Ліндон Ларуш. А його вчення про пшеницю
як еталон вартості в світовій економіці (на противагу
унції золота чи бареля нафти) підхопили і розвинули
доктор фізико-математичних наук, професор, дирек-
тор Інституту екології людини М. Курик, академік Укра-
їнської аграрної академії наук, професор П. Саблук,
академік НАНУ, професор,директор Інституту літера-
тури М. Жулинський та багато інших.
Доктор М. Курик в інтерв’ю «Українській газеті
плюс» висловив думку про те, що Микола Руденко во-
лодів особливими знаннями про шляхи розвитку неза-
лежної України. Зокрема, він вважав помилковим
рішення про руйнацію системи сільського господар-
ства, яка склалася. Недаремно гостем мислителя був
В.	Ющенко, коли того призначили Прем’єр-міністром
України. «Він сприйняв теорію вченого, обіцяв, що буде
використовувати, але цього не сталося. Чому? Не розу-
мію. Очевидно, тут варто говорити про протистояння
темних і світлих сил...» [ 108].
14-1338
На вістрі цього протистояння темних і світлих
сил в Україні перед лицем грядущої глобалізації волею
долі опинився Микола Руденко. Вчитаймося в його ос-
таннє слово на суді 1 липня 1977 р. в м. Дружківці До-
нецької області. Ніякого злочину проти своєї держави,
говорив письменник, я не робив. Навпаки - злочин ро-
бить бюрократична система, яка спотворює справжню
суть речей, наприклад, замість пріоритетного розвитку
сільського господарства задля забезпечення достат-
ньої кількості якісного продовольства, розвиває агре-
сивне промислове виробництво, що неминуче призве-
де до кризи. А чого вартувала гігантоманія на зразок
Байкало-Амурської магістралі? «Кожне моє слово, уся
моя громадянська пристрасть скеровані на усунення
цих спотворювань. Виходить, моя творчість і мої вис-
тупи скеровані не на повалення, а на зміцнення радян-
ської влади. І якщо в цьому випадку слово стало чином,
то я щасливий, що я дозволив собі його висловити»
[110].
Як бачимо, і сама неординарна постать Миколи
Руденка, і його праці «Енергія прогресу», «Гносис і су-
часність» потребують ширшого вивчення спеціалістів,
пропаганди серед управлінців, науковців і студентів.
Його роботи являють собою якісно нове слово в сучас-
ному осмисленні теорії і практики еволюційного роз-
витку людства, оскільки з'явилися внаслідок інтегруван-
ня знань з багатьох галузей життя і дають ключ до май-
бутнього мешканцям планети, наляканим загрозами
глобалізації. А проблеми глобалізації все гостріше на-
гадують про себе - запобігання світовій ядерній війні;
подолання екологічної кризи; вирівнювання рівнів еко-
номічного і культурного розвитку індустріальних дер-
жав і країн, що розвиваються; пошук необхідних для
економічного розвитку людства природних ресурсів та
нетрадиційних джерел електроенергії; своєчасне запо-
-бігання негативним наслідкам науково-технічної ре-
волюції; боротьба проти поширення торгівлі людьми,
наркоманії, алкоголізму, СНІДу, вірусних пандемій.
Правильність наукових передбачень Миколи Ру-
денка щодо землеробства, зроблених майже сорок
років тому, підтверджує доктор економічних наук, ака-
демік Української академії аграрних наук В. М. Трегоб-
чук. Він б’є тривогу у зв’язку з тотальною інтоксикацією
природи і населення в індустріальних регіонах Ук-
раїни, активізацією негативних процесів - водної і віт-
рової ерозії грунтів, зсувів, руйнацією берегів річок.
«Поряд з цим прискорилася де гуміфікація грунтів,
падає їх родючість, і, як наслідок - знижується продук-
тивність сільськогосподарських і лісових угідь. Поси-
лилася ймовірність виникнення катастрофічних павод-
ків та вітровалів. Гострою екологічною й соціально-еко-
номічною проблемою стали замулювання і зникнення
малих річок, забруднення і зниження якості природних
вод...» [173].
Помітили це й у світі. Перш за все тут важлива
«Декларація Ріо», основний підсумковий документ кон-
ференції ООН з питань навколишнього середовища і
розвитку, яка відбулася 1992 р. у м. Ріо-де-Жанейро
(Бразилія). Концепція сталого розвитку економіки ви-
знана світовою спільнотою народів домінантною ідео-
логією розвитку людської цивілізації у XXI столітті,
стратегічним напрямом забезпечення матеріального,
соціального і духовного прогресу суспільства. Взагалі-
то, Микола Руденко також добивався сталого соці-
ально-економічного розвитку України і будь-якої іншої
держави, що передбачає: задоволення зростаючих ма-
теріальних і духовних потреб населення за умови ра-
ціонального та еколого безпечного господарювання й
високоефективного використання природних ресур-
сів; підтримання сприятливих для здоров’я людини
природо-екологічних умов життєдіяльності, збере-
ження, відтворення і примноження якості довкілля та
природо-ресурсного потенціалу суспільного вироб-
ництва. Украй важливо застерегти авторів Національної
програми сталого розвитку: не робіть наголос ви-
ключно на модернізації промисловості. Україна має
унікальні ресурси - сільгоспугіддя. їх слід у першу чергу
оберігати, доглядати, підвищувати якість землеробства.
Фінансовий потенціал нашої орної землі у рази біль-
ший за потенціал усіх заводів і фабрик разом узятих.
Секрет доволі простий. Пояснення його знаходимо у
статті М. Руденка «Глобалізація і Україна», до якої уря-
довцям потрібно звертатися постійно.
Сміт і Маркс, зауважує дослідник, не розвідали
джерело додаткової вартості до кінця. Воно там, де ут-
ворюється нова матерія, а разом з новою матерією -
нова енергія. «Це відбувається лише в процесі фото-
синтезу - тобто на пшеничній ниві» [138, с. 483].
Арифметичні розрахунки показують: 100 мільйо-
нів тонн зерна щороку в Україні в одну мить знімуть
проблеми нафти і газу. Надвиробництва хліба у світі
вже не станеться ніколи, тому що й нині майже півпла-
нети живе надголодь, попит на пшеницю буде завжди,
оскільки тенденція до зростання населення зберіга-
ється, а сільгоспугіддя, навпаки, скорочуються. А щоб
утримувати стабільні ціни на продаж зерна - необхідно
швидко забезпечити усіх виробників зерна малими і се-
редніми елеваторами, що давно зроблено в США і Ка-
наді.
100 мільйонів тонн хліба - не фантастика. Проте,
для досягнення такого результату слід збільшити кре-
дитування сільгоспвиробників і максимально знизити
відсоток платежів за кредити. Тоді зросте поголів’я ху-
доби, що в свою чергу покращуватиме родючість грун-
тів. А фотосинтез скінчиться лише тоді, коли згасне
сонце. Отже, Україна має найцінніші в світі основні
фонди - орну землю. Зробити її товаром означає втра-
тити ці основні фонди назавжди. Не землю слід прода-
вати, а плоди її родючості, урожай. «Грандіозність цього
завдання не потребує коментарів. Хто полюбляє гово-
рити про економічну стратегію України, той мусить по-
бачити її саме тут» [138, с. 485].
Інакше цим урожаєм розпоряджатиметься будь-
хто, і прибутки обминуть нашу державу.
З усього цього випливає необхідність створення в
Україні Інституту фізичної економії, який би, спираю-
чись на знехтувані політичною системою СРСР вчення
Ф. Кене, С. Подолинського, В. Вернадського, М. Руденка,
міг оперативно здійснювати актуальні для сьогодення
дослідження та надавати виважені рекомендації уряду
-	як йому діяти за умов нових і несподіваних викликів
часу. А почати варто зі створення школи економічної
публіцистики, скажімо, при профільному міністерстві
із залученням до її роботи журналістів, які спеціалізу-
ються на цій тематиці, а також провідних фахівців мі-
ністерства аграрно-промислового комплексу, міністер-
ства палива та енергетики, міністерства промислової
політики, державного комітету з питань підприємниц-
тва тощо. Для початку ж варто оголосити науково-прак-
тичну конференцію «ЗМІ і проблеми економічного
розвитку». Школа економічної публіцистики покликана
активізувати всі державні і недержавні бізнесові інсти-
туції для виконання відповідних програм та оператив-
ної адаптації України до нових ринкових реалій, які
мають властивість швидко змінюватися. Нині ж у нас
практично не діє навіть Національна рада з питань еко-
номіки та сталого розвитку.
«Листи на Україну» Миколи Руденка
з радіо «Свобода»
У політичних в’язнів Миколи Руденка та його дру-
жини Раїси після звільнення із таборів та заслання на-
прикінці 80-х років минулого століття вибір був не-
великий: або лишатися до невизначеного часу на посе-
ленні, або поїхати до США на лікування. Останнього
друзі давно добивалися. А Київ епохи «перебудови»
опального подружжя просто не помічав. Після того, як
у них відібрали житло, вони перетворилися на безхат-
ченків у рідній стороні. З сумом скаже Микола Руденко
в одній із авторських передач на радіо «Свобода», що
деякі «добрі душі» із Спілки письменників у листах до
нього в сибірське заслання з чийогось голосу радили
написати першому секретареві ЦК КПУ В. Щербиць-
кому покаянного листа, тоді, мовляв, усе зміниться на
краще. Як могла в нашому народі, дивується письмен-
ник, сформуватися така рабська ментальність? Хоча
приклади «покаянних листів» таки існували. І овечок,
«що відбилися від отари», милували. Піди тепер доведи,
що то - не хитрий прийом КДБ для своїх агентів. Спосіб
вивести їх з-під статті про антирадянську діяльність.
Дружина Миколи Руденка Раїса Панасівна розповідає,
як її на допитах в КДБ спочатку схиляли визнати чоло-
віка людиною Центрального розвідувального управ-
ління США, засудити його в пресі і публічно відмовити-
ся. Мовляв, і її тоді не зачеплять, і йому буде нагода пуб-
лічно «розкаятися» як американському шпигуну. Ди-
вись, партійні владики ще й просльозяться та помилу-
ють. Отож, «добрі душі» зі Спілки працювали в тандемі з
«добрими душами» в КДБ конкретно по темі «Микола
Руденко». Та мужнє подружжя просто перестало б себе
поважати, аби відступило бодай на один крок від своїх
переконань та від побратимів по правозахисній Укра-
їнській Ґельсінській Групі.
Так, він напише Щербицькому. Точніше - україн-
ському читачеві, щоб знав, як Микола Руденко ставить-
ся до «першого», і як варто дивитися на партію зне-
важників України. Стаття матиме дошкульний заголо-
вок «Ідеологічні консерви Щербицького». Бо яка може
бути перебудова «під проводом Щербицького» в Ук-
раїні? Звичайний фарс. Особа, яка нищила все україн-
ське і все демократичне (сотні політичних в’язнів, ти-
сячі «націоналістів» позбавлені роботи, зламано їхні
долі), нібито зайнялася розвитком демократії після
зміни керівництва в Кремлі. Помер черговий генсек
КПРС похилого віку і на його місце «священний синод»
обрав з перевагою в один голос М. Горбачова, який за-
декларував оновлення.
Микола Руденко зазначає, що справжню перебу-
дову Щербицький чинив у 1972 році, коли змінив «на-
ціоналіста» П. Шелеста на головному посту УРСР і орга-
нізував арешти патріотичної інтелігенції та очолив то-
тальну насильницьку русифікацію. Називаючи Щер-
бицького вірним брежнєвським сатрапом (їх єднало
спільне дніпропетровське коріння та походження дру-
жин), Микола Руденко розкриває стратегію Компартії
України 70-х років минулого століття: всі великі міста
України перетворити на плацдарми зросійщення укра-
їнського народу. «У розпорядженні партійних диктато-
рів - безліч засобів для реалізації таких планів. Ось де-
які з НИХ:
1)	перемішувати населення так, як кашовар пере-
мішує пшоно, при цьому українців якомога більше му-
сить потрапляти в Сибір, а росіян - якомога більше
мусить потрапляти в Україну;
2)	столицю України місто Київ та інші великі
міста планомірно заселяти родинами відставних офі-
церів КГБ, партапаратників, росіян-військових тощо;
3)	переведення на російську мову навчання усіх
шкіл та дошкільних закладів (вища школа зрусифіко-
вана давно);
4)	всіх, хто не згоден з такою національною полі-
тикою, вважати особливо небезпечним державним зло-
чинцем, засуджувати їх на довгі терміни ув’язнення й
гнати етапом на «перевиховання» в концтабори Мор-
довії та Уралу» [3].
Далі публіцист гнівно констатує, що за всю істо-
рію радянської влади за російський шовінізм не було
притягнуто до відповідальності нікого, хоча найвираз-
ніші його прояви можна зустріти на кожному кроці.
«Зате за український націоналізм (а насправді за любов
до свого народу) засуджено мільйони. І сотні тисяч із
них замордовані в сталінських таборах смерті та й не
тільки в сталінських» [3].
У часи, коли сотні вірнопідданих журналістів і
письменників із партійними квитками в кишенях сла-
вили В. Щербицького (і поповнювали лави «достойних»
лауреатів та заслу- жених журналістів) лише Микола Ру-
денко на весь світ називав його злочинцем, який поста-
вив велику європейську націю на межу етнографічного
виродження. Піддає Микола Руденко нищівній критиці
постанову ЦК КПУ щодо активізації розвитку міжна-
ціональних відносин, опубліковану в газеті «Радянська
Україна» 12 липня 1988 року. Замість того, щоб розкая-
тися в помилках, які поставили українську мову й укра-
їнську культуру на грань катастрофи, зазначає Микола
Руден-ко, партія на чолі з Щербицьким накидається на
керівництво Закарпаття, бо там, виявляється, забагато
розмовляють українською. Щодо лінії ЦК КПУ автор до-
хідливо роз’яснює її справжню суть: «І все ж завжди ви-
пирає гострим рогом головне: українці мусять бути
двомовними. Це в теорії, котра оприлюднюється. А на-
справді адміністративно запроваджена двомовність є
лише вступом до «радянської» двомовності, яка пере-
можно запанувала, в Києві, Харкові, Донбасі» [3].
У статті «Нацмени і нацболи», пожвавленої іро-
нічним тоном, письменник зриває маску «великого ре-
форматора» з тогочасного генсека ЦК КПРС М. Горба-
чова, який проголосив нібито перебудову. Та вона -
такий же фарисейський акт, як і «розвінчання культу
особи Сталіна». Ідеться лише про випускання надмірної
кількості пару, щоб політичний котел під назвою
«СРСР» не рознесло, як четвертий блок Чорнобильської
АЕС. Або, підмічає Микола Руденко, кремлівські верхо-
води додумалися провітрити хату, щоб не задихнутися
без свіжого повітря.
Одначе, Горбачов хоче дещо реформувати в еко-
номіці, але нічого не хоче змінювати в національній по-
літиці своїх попередників і виявляється гідним про-
довжувачем не так яскраво вираженої, та все ж шовініс-
тичної політики. Це краще за будь-які слова засвідчу-
ють факти в Баку, Тбілісі, Єревані, Нагірному Карабасі,
Вільнюсі, коли на мирні демонстрації, де лунали за-
клики до свободи і незалежності згідно з чинною кон-
ституцією СРСР, Москва холоднокровно кидала озбро-
єних убивць із військових і кадебістських спецназів. Ін-
стинкт душителя знову превалював над обіцянками
гласності і руху до демократії.
«На жаль, далеко не всі росіяни розуміють, що ру-
сифікація національних республік самому російському
народу завдає шкоди не меншої, ніж приреченим на ет-
ноцид нацменам. Розуміють це тільки справжні інтелі-
генти. Один мій російський друг, співв’язень по мор-
довських таборах, так висловився про це: «Чим більше в
татаринові з’являється російського, тим більше в росія-
нинові з’являється татарського». Легко зрозуміти, що
така «інтернаціоналізація» не потрібна ні росіянинові,
ні татаринові - вона потрібна лише великодержавним
диктаторам, що бачать земну кулю у вигляді єдиної дер-
жави, в центрі якої стоїть червонозоряний Кремль» [3].
Але мені сумно, констатує Микола Руденко, що в
усі часи за могутність російської імперії платив високу
ціну її ж народ - і нині рівень життя в СРСР перебуває
на найнижчій позначці серед країн світе
Скрупульозно досліджує Микола Руденко декла-
рації і практику так званої перебудови у статті «Ейфорія
довкола перебудови». Відзначаючи чергову активізацію
словесної тріскотняви в засобах масової інформації на
поставлену партією тему, він акцентує увагу на конк-
ретних життєвих ситуаціях: інженер, лікар, учитель у
середньому отримують зарплату по 150 карбованців на
місяць, а ціна ковбаси доскочила вже 10 карбованців за
кілограм. То чи зможе кожна радянська людина нор-
мально харчуватися? А якщо не зможе, то чи зможе
вона нормально працювати? І чому так сталося в країні,
де проголошено побудову розвиненого соціалізму? І до
чого слід вдаватися для виходу із цієї трясовини? На
жаль, ні партія комуністів узагалі, ні Горбачов зокрема
не дають відповіді на животрепетні питання. А такого
мислителя й аналітика як Микола Руденко вони не
лише не бажають слухати, вони з політичних мотивів
(за поданням КДБ) навіть позбавили його радянського
громадянства. Не потрібні СРСР і КПРС різні там ро-
зумники - Григоренко, Сахаров, Руденко... Можливо
тому, що ще остаточно не виконано програмове зав-
дання - «...Весь мир насилья мы разрушим до основа-
нья, а затем Мы наш, мы новый мир построим, Кто был
никем, тот станет всем» ? Тільки в житті формула абсо-
лютно перевернулася: той, хто був ніким і став усім, збу-
дував світ насильства і над людиною, і над природою.
Про головне ж, пише Микола Руденко, говорити
неможливо, доки громада не очиститься від брехні. І від
ярма бюрократії, яка вже каменем повисла на шиї на-
роду. «Існують у світі найрізноманітніші рекорди, але
такого рекорду не було ніде, окрім Совєтського Союзу:
18	мільйонів урядовців! Якщо відкинути немовлят, пен-
сіонерів та інший нетрудовий елемент, то урядовцем
виявиться кожен п’ятий. Разом з членами їхніх родин,
які, звичайно, харчуються не самим повітрям, чинов-
ницький прошарок у Совєтському Союзі можна порів-
няти з кількістю населення Франції. Годується партій-
ний урядовець ліпше, ніж простий трудівник він має де-
фіцитні продукти за державними цінами в будь-якій
кількості. Або його забезпечують таємні розподільники,
або виручає кругова порука... Це легко й просто пояс-
нює, чому існують порівняно невисокі державні ціни за
умов відсутності продуктів харчування в державній тор-
гівлі» [3]. Що тут можна додати? Хіба що нагадати на-
родне прислів’я: «Один із сошкою, а семеро - з лож-
кою».
Власна думка у Миколи Руденка і про так звану
гласність. Нібито партійні бонзи збагнули, що народ
вражає апатія, і проголосили гласність, аби цей народ
якось пробудити до кращої праці на благо держави,
тобто на добробут партійно-радянської номенклатури.
Але ж апатію породили не застійні роки, зауважує Ми-
кола Руденко, а все совєтське семидесятиріччя. «Люди
відчули себе немилосердно обдуреними. Коли від лю-
дини нічого не залежить (що може залежати від гвин-
тика?), їй нікуди вкладати ні свою енергію, ні свої гро-
мадянські почуття» [3].
Окремий публіцистичний цикл становлять авто-
рські передачі Миколи Руденка на радіо «Свобода», про-
ведені ним у період лікування в США (1988 - 1990 рр.)
після 11 років мордовських концтаборів і заслання в
Гірському Алтаї. їх можна об’єднати спільною рубри-
кою «Листи на Україну». Часто ці передачі побудовані
на спогадах про будні радянського в’язня із проекцією
на яскравий факт суспільно-політичного життя в СРСР
та його оцінкою з позицій члена Української Ґельсін-
ської Групи і узагальненим висновком, а завершує
кожну передачу вірш громадянської тематики самого
автора. За жанром радіопередачі більше нагадують роз-
думи про наболіле з оптимістичними очікуваннями,
спрямованими у першу чергу не на діаспору, а на мате-
рикову Україну. Лейтмотив цих емоційних монологів,
наповнених невідомою для більшості радіослухачів ін-
формацією, - пробудження свідомості народу, його са-
моповаги, прагнення жити незалежно і по-людськи, а
не за правилами імперії, яка у XX столітті зробила ра-
бами громадян власної держави за допомогою кому-
ністичної партії, КДБ і тіньової влади кримінальних
авторитетів, так званих злодіїв у законі.
«Люди довкола мене жили в якомусь тупому са-
мовідчудженні - чужі не лише для інших людей, але й
самі для себе. їх цікавило лишень каламутне пійло, яке
вони називали пивом - а насправді брага, котру пили,
не переганяючи на самогон. І жодних інших інтересів,
-	говорить Микола Руденко в одинадцятій передачі про
становище в СРСР, а конкретно - у містечку будівель-
ників Майма біля прекрасної річки Катунь на Алтаї, і тут
же узагальнює: - Є одвічне правило: подивись, яких лю-
дей вирощує суспільна система - і ти зможеш правдиво
судити про форму державності і суспільний устрій» [3].
З теплотою згадує Микола Руденко 18-річного
в’язня-мордвина Колю, який урятував йому життя в ра-
дянському концтаборі. У табірному шпиталі письмен-
никові робили, як кажуть «по-чорному», хірургічну
операцію шлунка. Він втратив багато крові. Лікарі спо-
хопилися, що запасів донорської крові нема. І поли-
шили розрізаного Руденка на столі. І лише тоді, посеред
ночі, оголосили по трансляції про пошук донора. Ось
цей юнак і відгукнувся. Хоча табірне начальство й роз-
раховувало на подяку за летальний кінець операції.
А приводом до цієї передачі стала кореспонден-
ція в журналі «Огонек» (червень 1989 Р-, № 26) А. Ало-
вої «Краще не думати» - кричуща правда про жалюгід-
ний рівень медичної допомоги в СРСР та масове зара-
ження вірусом СНІД пацієнтів через відсутність одно-
разових шприців у лікарняних закладах. Адже в СРСР
була одна-єдина важлива лікарня - кремлівська, і одна
така ж кремлівська аптека, а всі решта вважалися не-
важливими. Це ж саме тоді так звана золота молодь, діти
і внуки радянських партайгеноссе, почали називати
решту людей, віддалених від спецгодівниць і спецзак-
ладів «тільки для білих» гидливо - лохами.
Микола Руденко порівнює якість надання послуг
у звичайному американському шпиталі, де йому дове-
лося лікуватися після набутих двох гриж у концтаборі.
При цьому наголошує, що за грати він потрапив, влас-
не, через свою професію - літературну творчість, маю-
чи другу групу інвалідності після тяжкого поранення та
блокадного Ленінграда. Американські лікарі і медпер-
сонал - високопрофесійні, обхідливі, старанні і пунк-
туальні, вони просто не уявляють, як це до хворого
ставитися байдуже. Лікарні забезпечені усім необхід-
ним. Одноразові шприци, системи, навіть градусники
утилізують прямо на очах у пацієнта...
На співчуття в радянському лазареті ветеран Ве-
ликої Вітчизняної війни не сподівався, але хоча б еле-
ментарну порядність там мали витримувати, всі ж як-
не-як складали клятву Гіппократа. «Проте відомий ураль-
ський кат підполковник Нефьодов висловився так:
«Сьогодні ви не інвалід війни, а державний злочинець.
Право на фронтову інвалідність ви втратили. І мене
зробили землекопом. Я перекидав лопатою й перевіз
тачкою сотні тонн землі. Саме на цій рабській праці я й
здобув дві грижі» [3].
Люди і нелюди. Так можна коротко охарактери-
зувати зміст Руденкових передач на радіо «Свобода», яке
до осені 1991 року, нагадаємо, ретельно глушили в СРСР
спеціальні підрозділи, підпорядковані КДБ. Імперія боя-
лася, щоб її раби не дізнавалися правди про світ і про іс-
тинне становище країни, де комуністи вирощували «но-
ву спільноту - радянський народ» під примусом КДБ і
найбільшої у світі тюремної мережі із найбільшою кіль-
кістю засуджених у 4 млн. щороку. Дармова праця 4 млн.
в’язнів хоч якось підтримувала соціалістичну економіку.
І	теоретики з Інституту марксизму-ленінізму твердили,
що за соціалізму додаткової вартості нема, бо тоді б, за
Марксом, слід було визнати наявність експлуатації в
СРСР.
Маленький епізод з дівчинкою-сиротою яскраво
ілюструє, хто в СРСР люди, а хто - нелюди. У гурто-
житку, де жило подружжя Руденків на засланні (Алтай)
сталася біда: молода жінка не кращої поведінки напи-
лася оцту й померла. Звісно, що наша медицина її вря-
тувати була безсила. Лишилася її донька дошкільного
віку. Сироту прихистили Микола Руденко та Раїса Па-
насівна, і вже збиралися її вдочерити. Пішли до проку-
рора, щоб узгодити всі питання. Та прокурор з рішу-
чістю справжнього комуніста дохідливо роз’яснив, що
ніхто не дозволить особливо небезпечним злочинцям,
ворогам радянської влади, прийняти у свою родину не-
щасне дитя, бо й дитина, бачте, виросте ворогом ра-
дянської влади. А кому вона потрібна в дитбудинку цієї
держави? І що її чекає взагалі - доля своєї мами, сексу-
альне рабство за кордоном?
Режим нелюдів пройняв усю систему пролетар-
ської держави, яка ніколи пролетарською й не була. На-
віть якщо Микола Руденко справді виявився б злочин-
цем, і його запроторили до табору, а потім на заслання
з метою перевиховання на законослухняного громадя-
нина, то що з ним слід було чинити після перевихо-
вання? Звісно, надати можливість «повернутися в су-
спільство». Але це - логіка держави з людською морал-
-лю і людським світоглядом. Команда ж Щербицького
зробила все, аби Руденкові ніде було прихилити голову
на рідній землі. Після арешту дружини всі їхні речі про-
сто викинули з квартири. Майже весь літературний ар-
-хів письменника понищено. Про повернення до Києва
годі й думати. «І не було іншого закутка в Україні, де б
ми могли оселитися. Навіть тоді, коли ми були звільнені
від заслання, їхати нам було нікуди - ми продовжували
жити в тому самому майминському гуртожитку. Від-
критим для нас лишався тільки шлях за кордон, в еміг-
рацію. У КГБ недвозначно натякали, що на цьому шляху
перешкод не буде. Гірко було думати, що нам не суди-
лося жити в Україні - доведеться везти старі, потрощені
в окопах кістки геть за океан. І це в той час, коли ми ні-
чого не зробили на шкоду українському народові - всім
своїм життям ми були вірні нашим братам і сестрам,
кожній травинці, кожній гілочці на землі українській.
Вірні ділом, словом і пролитою кров’ю» [3].
Талант першовідкривача завжди був властивим
для Миколи Руденка. Ось його «Лист на Україну» (ч. 10)
повністю присвячений романові Уласа Самчука «Тем-
нота». Для України цей твір до незалежності перебував
за сімома печатями. Викривальний твір. За реалізмом,
силою правди, волею головних героїв він значно пере-
вершує і «Підняту цілину» М. Шолохова, і «Архіпелаг
ГУЛАГ» О. Солженіцина, і «Діти Арбату» А.Рибакова. За-
уваживши, що за час піврічного перебування в Америці
та Канаді з метою дослідження надбань діаспори в га-
лузі літератури цей твір мав би виявити і надати йому
широкого розголосу бодай в Україні М. Жулинський,
але оскільки чогось подібного чути не довелося, то Ми-
кола Руденко весь ефірний час говорив тільки про «Тем-
ноту». Роман видано в США 1957 року невеликим ти-
ражем. Якби цей роман був написаний не українським
а французьким чи якимось іншим письменником, з гір-
котою відзначає Микола Руденко, то про нього знали б
на всіх континентах і, напевне, номінували б на най-
вищі світові нагороди. «На жаль, нас, українців, мало
знають у світі. І якщо ми не навчимося підхоплювати й
популяризувати такі літературні явища, як роман «Тем-
нота», ми й надалі залишимося мало знаною нацією» [3].
Про що ж цей твір, який так захопив бувалого у
бувальцях радянського політв’язня? Панорама роману
-	20-ті та 30-ті роки в СРСР і Україні. За суспільним діа-
пазоном, літературною майстерністю і жорстокою прав-
дою, зазначає Микола Руденко, його навіть важко з чи-
мось аналогічним порівнювати. «Діти Арбату» - то ли-
ше легка критика. А Шолоховську «Підняту цілину» піс-
ля зіставлення з «Темнотою» можна назвати безсором-
но лакувальним і відверто кон’юнктурним романом ра-
дянського соцреалізму.
Кого належить звинувачувати, що в період пере-
будови найперший і найдосконаліший твір про сталі-
нізм залишається невідомим широкому загалові? Мож-
ливо, говорить Микола Руденко, в цьому винні самі об-
ставини, за яких Україна була відгороджена від діас-
пори залізною завісою. А коли компартійна пропаганда
щоденно втовкмачувала через усі наявні засоби у свідо-
мість нових і нових поколінь міф про убивців-банде-
рівців, українських буржуазних націоналістів, антира-
дянські підривні ідеологічні центри з середовища укра-
їнської еміграції, то мимоволі вибудувався стереотип
чогось лихого і «не нашого». Хоча не нашими якраз
виявилися ідеологи комунізму.
Багатоплановий твір охоплює увагою всі сфери
радянської дійсності похмурої сталінської епохи. Його
населяють робітники і селяни, вчені і партійні началь-
ники, нарком освіти Микола Скрипник і письменник
Микола Хвильовий, наркомтерорист НКВС Ягода і ке-
рівник ГУЛАГу Ворман, кривавий «вождь» Сталін... «Я
певен, що не помилюся, сказавши таке-, це поки що єди-
ний роман (і не лише в українській літературі, а в світо-
-вій!), який цілком адекватно віддзеркалює страшну
сталінську епоху... все це написано з такою художньою
силою і непідробною правдою, що українська літера-
тура має право пишатися цим видатним твором. Другий
такий з’явиться не скоро. Та чи й з’явиться взагалі - це
невідомо» [3].
Уточнимо: епохальний роман Уласа Самчука по-
бачив світ 1957 року. Звісно, тоді Микола Руденко про
нього й знати не міг. Але саме 1957 року він робить пе-
реоцінку власних цінностей і виступає з полум’яною
антисталінською промовою на відкритому пленумі
правління Спілки письменників України. Це засвідчує
той факт, що два такі велети духу і думки, як Улас Самчук
у діаспорі і Микола Руденко в поневоленій Україні наче
відчували одне одного. Серця їхні билися в унісон. Адже
обом боліла розтерзана комуністами Україна. І якраз
про 1957 рік Микола Руденко скаже, що відтоді він вва-
жає себе справжнім дисидентом.
Варто також виокремити Миколу Руденка як
справжнього майстра документального епізоду, багато
з яких наділені властивістю концентрувати увагу слу-
хача і утримувати сказане надовго в пам’яті. Ну ось хоча
б один приклад. Сьома передача. У ній ідеться про до-
бродіїв зі Спілки письменників України, які радили Ми-
колі Руденкові покаятися перед Щербицьким та писали
відповідні листи у Майму, де відбував заслання ні в чому
невинний колишній фронтовик. Про арешт дружини
Раїси не без сприяння підполковників КГБ Гончара та
Ільківа, які не могли змиритися, що Микола Руденко не
15-1338
тільки не полишає творчості за колючим дротом, а й
написане неймовірним чином потрапляє на Захід, і там
навіть виходять його книги. Книги радянського зека! Як
і інші авторські передачі, сьома закінчується віршем. А
останній прозовий абзац, що надає особливого звучан-
ня всій передачі, прозвучав так: «Якщо вже я почав зга-
дувати деякі імена, то дозволю собі згадати іще одне. Я
не знайомий особисто із Світланою Йовенко, але читав
її вірші й ставився до них з пошаною. Та як же прикро
був я вражений, коли познайомився з її злісними доно-
сами в КГБ! Україна повинна знати своїх стукачів». Ось
такі епізоди, які надають передачі свіжості і виразності,
Микола Руденко наводить із власного життєвого до-
свіду. Тому його «Листи на Україну» за насиченістю та
новизною інформації, за авторською позицією, за ком-
позиційною структурою та образністю мови є ціка-
вими для детального дослідження в курсових і диплом-
них роботах студентів-журналістів.
Напередодні нового 2008-го навчального року
російським вчителям презентували рекомендований у
статусі базового підручник історії, в якому сталінський
терор розглядається як інструмент розвитку радян-
ського суспільства, а самозваний Генералісимус пред-
ставлений як ефективний управлінець. Якщо за часів
СРСР на уроках історії в школах тему репресій намага-
лися просто не згадувати, або згадували як «викрив-
лення лінії партії», то нині автори підручника намага-
ються відшукати «раціональне зерно» в політиці дер-
жави зі знищення мільйонів безневинних громадян.
Блюзнірську позицію цієї теорії посилює фактор
70-ліття великого терору, відзначення якого так і не
знайшло потрібного розголосу в суспільстві.
Найкраще свідчення злочинів сталінського ре-
жиму викладено в офіційному документі, який назива-
ється «О культе личности и его последствиях. Доклад
Н.С. Хрущева XX съезду Коммунистической партии Со-
ветского Союза 25 февраля 1956 г.» [106], до якого часто
звертався Микола Руденко і який став відправною точ-
кою для становлення його як передового публіциста. І
знову доводиться згадувати пророчі слова мислителя
про необхідність приборкання улесливого молодого
бюрократа, який постійно намагатиметься відродити
сталінщину без Сталіна.
Отже, нині XXI століття приготувало нам іще
один виклику провокативній інформаційній бомбі під
назвою «Сталін - менеджер». Тому для ЗМІ узагалі, і для
кожного, чесного журналіста зокрема постає завдання
стати на захист історичної правди,завдання доносити
новому поколінню наших громадян справжню картину
того, що відбувалося в СРСР у часи «культу особи». І тут
є робота для всіх, адже репресували і колгоспників, і
сталеварів, і артистів кіно, і вчених, і студентів, і вій-
ськових.
Мислити, діяти, жити
Превентивна публіцистика Миколи Руденка -
значне явище не лише в українській літературі і журна-
лістиці кінця XX - початку XXI століття, а й у світовому
медіа-просторі. Автор безпрецедентних в історії мас-
медіа глибинних досліджень у галузі фізичної економії
та суспільних відносин, якими стали його книги «Енер-
гія прогресу», «Гносис і сучасність», «Найбільше диво -
життя», довів хибність так званого вчення Маркса, скру-
пульозно проаналізував весь «Капітал» і вперше на те-
ренах колишнього СРСР аргументував його наукову
не-спроможність. Фундаментальнішої роботи з цього
питання просто нема. Навіть Інститут марксизму-лені-
нізму із його сотнями офіційних докторів і кандидатів
наук як форпост комуністичної ідеології Радянського

Союзу нічого не зміг заперечити Миколі Руденку, який
спростував головні постулати «Капіталу» та показав
пряму залежність між його теоріями про класову бо-
ротьбу і диктатуру пролетаріату та Голодомором 1932
-	1933 років в Україні і масовими репресіями за полі-
тичними ознаками в усьому СРСР у 1937 - 1938 роках.
Ніде ніколи в світі нічого подібного не траплялося. Бо
ніде ніколи в світі жодна держава не брала собі на оз-
броєння людиноненависницьку ідеологію, якою на-
справді виявився марксизм-ленінізм.
«Свобода, демократія, - писав Микола Руденко, -
це надто загальні слова, вони піддаються викривленню
до невпізнання, навіть до цілковитої протилежності. Я
був певен, що в економіці діють природні закони - пе-
редовсім закон збереження й перетворення енергії. Але
як їх, ці закони, побачити й долучити до справи? Де
вони виявляють себе найбільш видимо, неприховано?
Я поставив собі за мету зробити те, чого іще ніхто не
робив. Ба, навіть ніхто й не здогадувався, що це можна
зробити» [139, с. 297].
Микола Руденко відважився на аналіз «священних
текстів партії», яких, як виявилося, майже ніхто й не
читав до кінця, і побачив іще в середині минулого сто-
ліття, що країна «розвиненого соціалізму», якою її хо-
тіли репрезентувати кремлівські невігласи, насправді
не розвивається, а скочується до прірви. Саме в ґрун-
товному економіко-філософському творі Миколи Ру-
денка «Енергія прогресу» містяться відповіді на всі запи-
тання, чому настав крах Союзу Радянських Соціаліс-
тичних Республік, та накреслено реальні шляхи виходу
як суверенної України, так і людства загалом із глобаль-
ної економічної кризи. Послуговуючись технічним тер-
міном, можна поставити діагноз: СРСР працював
урознос, як машина з неправильно відрегульованим
двигуном. І його просто не могло не заклинити. «Капі-
тал» К. Маркса сприяв деградації в усіх сферах життєді-
яльності (яку країну не візьми, де панувала марксист-
сько-ленінська ідеологія, - всюди були репре-сії, голод,
занепад економіки: СРСР, Куба, В’єтнам, Кам-боджа, Пів-
нічна Корея, Ангола, Румунія, Китай (до Ден Сяопіна)...
«Енергія прогресу» Миколи Руденка сприяє відрод-
женню і розвитку країн у гармонії з законами природи.
Для публіциста Миколи Руденка характерні такі
озна-ки, якправдивість, аналітичність, глибока комуні-
кативна компетентність, емоційність, виваженість,
чітка аргументація, присутність авторського «я», гума-
нізм і орієнтація на перспективи торжества розуму над
невіглаством, справжньої науки над псевдовченнями.
Виявлено вісім періодів його публіцистичної
творчості:
1)	довоєнний і повоєнний радянський роман-
тизм;
2)	формування протестного світогляду;
3)	переоцінка цінностей після XX з’їзду КПРС;
4)	період національного прозріння і пошуку най-
більшої історичної «помилки»;
5)	осмислення антропокосмізму і особиста іні-
ціатива застереження людства про виклики XXI СТО-
ЛІТТЯ;
6)	правозахисний період;
7)	період активної боротьби за незалежність Ук-
раїни через ЗМК, зокрема радіо «Свобода» і «Голос Аме-
рики»; 
8)	період передачі співвітчизникам набутих знань
про місце України в глобальному світі.
Наскрізними темами публіцистичної творчості
письменника, окрім головної його економіко-філософ-
-ської праці «Енергія прогресу», були теми захисту рід-
ної української мови від переслідування та нехтування
існуючими режимами, підтримка талановитих особис-
тостей, які в силу своєї неординарності не МОГЛИ не
конфліктувати з системою влади; тема об’єднання люд-
ства на засадах справедливості і взаємоповаги та гар-
монії з Космосом.
В цій роботі уперше:
-	сформульовано визначення поняття «превен-
тивна публіцистика»;
-	простежено взаємозв’язок між «хибними вихід-
ними даними» теорії К. Маркса про додаткову вартість
і класову боротьбу та наслідками згубної практики по-
слідовників цієї теорії, викладений у книзі Миколи Ру-
денка «Енергія прогресу»;
-	виявлено специфіку авторського письма, в ос-
нову якого взято синергетичний напрям розв’язання
насущних проблем людства на початку третього тися-
чоліття;
-	запропоновано ідеї для подолання стереотипів
масової свідомості у сприйнятті марксизму-ленінізму
як самообману та засвоєння головного принципу фі-
зичної економії - джерело додаткової вартості - Сонце
і Світова Монада;
-	показано значення гносеології для засвоєння
постулату Піфагора «Бог - є Природа. Природа є Бог»
як визначального фактора для досягнення гармонізації
людського розвитку та запобігання економічним і гу-
манітарним кризам глобального масштабу.
Доктор економічних наук, професор, перший
проректор Академії статистики і аудиту України Воло-
димир Шевчук зазначає, що вчений і письменник М. Д. Ру-
денко зробив суттєвий внесок у розвиток як фізичної
економії, так і сучасної філософської думки загалом
своїми неординарними і такими, що не мають аналогів
у. світовій практиці, публіцистичними творами.
Економіко-філософська система Миколи Руденка
(праці «Енергія прогресу», «Гносис і сучасність») вибу-
дована завдяки синтезу його знань, які охоплюють фі-
лософію, економіку, космологію, фізику, математику,
психологію, соціологію та ін. Такий синтез, як відомо,
належить до напрямку синергетики, науки XXI століття,
яким Микола Руденко інтуїтивно опанував понад пів-
століття тому.
Важливість творчого доробку Миколи Руденка як
превентивного публіциста полягає в тому, що він роз-
виває той напрям наукової думки, який спроможний за-
безпечити Україні вихід із економічної кризи раз і
назавжди. На переконання доктора В. Шевчука, еконо-
мічні студії Миколи Руденка, що почалися із прагнення
віднайти рушійну силу цивілізаційного поступу, підвели
його до розгадки основного питання економії як науки,
яке криється у виявленні джерел прогресу.
Він визначає ключовою категорією створеної на-
укової системи енергію прогресу. «В одному з визна-
чень М. Д. Руденка енергія прогресу - це абсолютна
додаткова вартість, джерелом якої є космічне випромі-
нювання, а її здобуття людьми можливе завдяки вико-
ристанню фотосинтезу. Формулювання цієї категорії є
метрологічною базою, на якій побудована світоглядна
конструкція фізичної економії, що охоплює як вже іс-
нуючі, так і самостійно відкриті вченим категорії і за-
кони» [138, с. 696].
Микола Руденко філософськи зауважує: «Бог сту-
кає до воріт Росії: відчиніть! На горизонті вашому тільки
Гага шог§апа. Ви йдете на міраж» [138, с. 43]. А таке уза-
гальнення прийшло після ретельної оцінки постулатів
«Капіталу» К. Маркса: там, де править диктатура проле-
таріату, немає здорового глузду. СРСР - це всього-на-
всього перелицьована Російська імперія. А всі імперії
відносно швидко гинули через виснаження родючих
грунтів. Цьому просто не надавали значення. Зараз же
загроза знищення нависає не тільки над якоюсь окре-
мою імперією, а над планетою загалом. На переконання
Миколи Руденка, небезпека самознищення (внаслідок
виснаження грунтів і не вжиття заходів для відновлення
їх родючості) випливає із хибного розуміння природи
додаткової вартості, виведеної К. Марксом через не-
знання законів природи. А тому Бог уже стукає у ворота
ООН, про що засвідчують регулярні саміти глав най-
розвиненіших держав, на чергу дня яких виносяться
проблеми глобальної зміни клімату, продовольчої
кризи та пошуків постринкових моделей людства.
Ось лише два факти реальних загроз планеті, про
які попереджав Микола Руденко ще в 70-х роках мину-
-лого століття, століття знавіснілого «підкорення при-
роди». Вчені зафіксували різке пришвидшення руху
магнітного полюса Землі у напрямку Сибіру до 64 км на
рік. А на початку XX століття така швидкість не переви-
щувала 15 км на рік [204]. Нині магнітний полюс пла-
нети перебуває в районі острова Елсмір (Канада). Змі-
щення полюса обумовлене динамікою руху рідкого ме-
талевого ядра в надрах планети. Але чому так змінилася
динаміка руху? Хіба це не наслідок гонитви за надпри-
бутками, у першу чергу нафтогазових баронів? Те, що
Природа нагромаджувала мільйони років, може бути
знищене групою потьмарених «жовтим дияволом» мі-
льярдерів за короткий відрізок часу. І невже людство
має змиритися із станом заручника цієї ненажерливої
касти? Адже що чекати від «переїзду» магнітного по-
люса - ніхто не знає.
Інша тривожна звістка в науковому світі - геологи
підтвердили зародження нового океану в пустелі Ефіо-
пії, де почався процес розсування двох тектонічних
плит [204]. А коли виникне прірва і які материки від
цього постраждають - одному Богові відомо. Отже,
книга-попередження людству «Енергія прогресу» Ми-
коли Руденка була покликана на світ самим життям,
Вищим Розумом як планетарне знання шляхів поря-
тунку людства.
Об’єктивна реальність така, що превентивна пуб-
ліцистика Миколи Руденка, почата ним з «Економічних
монологів» та «Енергії прогресу», знаходить живий від-
гук сучасних учених-економістів і конкретне втілення.
Розроблено проект заходів щодо створення Україн-
ського інституту фізичної економії та Всесвітній па-
нукраїнський проект «Глобальна місія світового укра-
їнства», які за належної фінансової підтримки досить
швидко зреалізуються і дадуть Україні значний по-
штовх як у плані кредитної довіри, позитивного іміджу,
так і в плані інноваційної привабливості.
Характерно, що Інститут фізичної економії ви-
зрів саме в Україні завдяки Науковому товариству імені
С.Подолинського, яке створив Микола Руденко і був йо-
го почесним головою. На якому ще континенті можна
знайти письменника, публіциста, який відзначався б та-
кими інтелектуальними й організаторськими здібнос-
тями водночас? Бо ніде в світі немає такої інтелек-
туальної опори, такої традиції і таких устремлінь зви-
чайних громадян допомогти рідній державі. Пріорите-
тами Інституту, як уже зазначалося раніше, мають стати
фундаментальні дослідження проблем світогосподар-
ського буття. Очікувані результати - відкриття нових
констант світобудови, з’ясування нових законів і зако-
номірностей загальнолюдського розвитку з природни-
чих позицій. Окрім багатьох інших важливих моментів,
панукраїнський проект передбачає запровадження ан-
тиентропійних моделей господарювання, протистав-
лення руйнівному, технократичному глобалізму гуман-
ного, світоглядно-оптимістичного антропокосмізму.
Головний висновок - плекати в душі Україну.
Любов до України рухала Миколою Руденком у всіх
його поєдинках із послідовниками сталінізму - при-
бічниками «сильної руки» при слабкому розумі. «За ви-
нятком Кіровоградської області, - трепетно згадував
Микола Данилович, - я об’їздив усю Україну. Це дозво-
лило мені носити її чудовий образ у своїй душі, коли
мене викинули геть до Мордовії - за колючий дріт. І
якщо я в тюремних камерах та за колючим дротом на-
писав щось варте уваги, то тільки тому, що в мене був
оцей період. Так, я справді носив у душі всю Україну, від
Луганщини до Закарпаття, від кримських берегів до
Чернігівщини. Вона, Україна, перетворилася на мене
самого. Співала в моїй душі, сміялася й ридала, і це да-
вало мені сили жити та творити там, де буцімто й ви-
жити неможливо» [139, с. 262].
Сукупність результатів досліджених матеріалів
дозволяє зробити висновок про те, що Микола Руденко
започаткував своїми творами новий вид публіцистики,
а саме - превентивну публіцистику.
Превентивна публіцистика - (від лат. praeventius
-	запобіжний; той, що випереджає дії суперника, напр.,
П. заходи) - як творчий метод у журналістиці й літера-
турі несе в собі сильний, ретельно підготовлений заряд
позитиву. Цей заряд збагачений науковими фактами,
філософським осмисленням питання, аналізом явищ і
подій, баченням перспективи, концентрацією уваги на
важливій для суспільства, держави або й усього людства
проблемі та аргументами щодо її розв’язання без шкоди
для людини і довкілля. Належить до вселенської катего-
рії добротворення словом. Для превентивної публіцис-
тики властиві актуальність теми, новизна у розумінні
сутності речей, суспільна значимість, спонукальні мо-
тиви до самоорганізації людських спільнот задля подо-
лання глобальних загроз та унеможливлення кризових
станів у економіці, політиці, екології, міжнародних сто-
сунках, охороні здоров’я та в інших сферах життєді-
яльності людини зокрема і природи загалом. Превен-
тивна публіцистика як вияв високоінтелектуальної дум-
ки і гуманістичного начала завжди працює на випе-
редження небезпеки у мікро- і макрокосмічному світі.
Якщо уявити людство колективним пасажиром
сучасного «Титаніка», який рухається в темному океані
назустріч загибелі через відсутність радара, то превен-
тивна публіцистика і є тим суспільно-значимим рада-
ром, призначення якого важко переоцінити - він до-
помагає уникнути катастроф і потрясінь. Превентивна
публіцистика - це публіцистика високоорганізованого
мислення.
Головний висновок: уся неординарна публіцис-
тика Миколи Руденка пройнята сильною вірою силь-
ного партіота України, який упевнений в успіху бороть-
би за правду, за народ, якщо навіть він опиняється єди-
ним у полі воїном. «А людина без віри жити не може.
Людина без віри - це ліхтар без вогню. На нього навіть
нічні комахи не летять. Який же він письменник?» [139,
с. 266].
Микола Руденко був і залишається яскравою
зорею світового українства. І на його тепле світло йти-
муть і йтимуть мільйони співвітчизників, одержимих
ідеєю вільного і гідного життя у могутній державі, яка
величається Республікою Україна.
Список використаних джерел
і літератури:
1.	Аграновский А. А. Своего дела мастер // М.:
Политиздат, 1980. - 416 с.
2.	Арбатов Г. Нам грозит более опасный пе-
риод, чем Холодная война // Россия в глобальной-
политике. - 2008. - № 1.
З Архів Р. П. Руденко.
4.	Бабишкін О. Олександр Довженко - публі-
цист //К: Рад. письм., 1989- - 198 с.
5.	Базилевський В. Ріка духовна // Літературна
Україна. - 2005. - 29 верес.
6.	Бандера С. Політика Москви незмінна 11 За
вільну Україну. - 1990. - 30 верес.
7.	Березин В. М. Массовая rоммуникация: сущ-
ность, каналы, действия // М.: РИП-холдинг, 2004. -
174 с.
8.	Без автора. Проект Россия. Третье тысяче-
летие. Книга 3 // М.: Эксмо, 2009- - 448 с.
9.	Березін М. Талант з енергії сонця [Про твор-
чий вечір письменника М. Руденка вм. Києві] // Україн-
ське слово, 1995. - 28 груд.
10.	Бернадська Н. І. Українська література XX
століття: Навчальний посібник для старшокласни-
ків та вступників до вищих навчальних закладів // К:
Знання-Прес, 2005. - 272 с.
11.	Биография В. И. Ленина [електронний ре-
сурс] Режим доступу до тексту: http: taina.aib.ru / biog-
raphy / Lenin.htm.
12.	Білогуб І. Микола Руденко // Літературно-
краєзнавча Луганщина. Ч. 2. - Луганськ, 1994.
13.	Богдан В. Не впасти перед лихом ниць //
Родослов, 1991. — № 2.
14.	Бойко-Бойчук Л. В. Синергетичний підхід у
політичних дослідженнях (на прикладі аналізу по-
літико-владноївзаємодіїу територіальних громадах в
Україні): дис. канд. політ, наук: 23.00.01 / / НАН України;
Інститут політичних і етнонаціональних досліджень
імені І. Ф. Кураса. - К, 2006.
15.	Бондаренко О. В. Художня проза Миколи
Руденка в літературному контексті шістдесят-
ництва: дис. канд. філолог, наук: 10.01.01 / Запорізь-
кий нац. ун-т. - Запоріжжя, 2002.
16.	Борзенко О. На обрії душі моєї світає
Слово... [Штрихи до портрета Миколи Руденка] //
Експрес-клуб, 1998.- 19 лист.
17.	Бунин И. Джордано Бруно стихотворе-
ние, [электронный ресурс] // Доступ к тексту: зіоьа.
ог§.ги
18.	Бутиріна М. В. Стереотипи масової свідо-
мості: особливості формування та функціону-
вання у медіа середовищі: Монографія // Дніпропет-
ровськ.: Видавництво «Слово», 2009- - 368 с.
19	Великий тлумачний словник сучасної ук-
раїнської мови/ Уклад, і голов, ред. В. Т. Бусел // К: Ір-
пінь: ВТФ «Перун», 2001. - 1440 с.
20.	Виступ Генерального секретаря ООН Гі
Муна на XII сесії Конференції ООН з торгівлі та
розвитку [електронний ресурс] / Режим доступу до
тексту: Ырр: шшш пгси.§оь.иа.
21.	Вильчек Л. ПІ. Советская публицистика 50
-	80-х годов (От В. Овечкина до Ю. Черниченко) // М.,
1996.	-141 с.
22.	Власенко І .Я завжди жив і працював для
України. [Про життєвий і творчий шлях Миколи Ру-
денка] //Урядовий кур’єр, 1995. - 21 груд.
23.	Власенко И. Возвращение Миколы Руденко
// Радуга, 1990. - № 9.
24.	Власенко I. Прогноз на трете тисячо-
ліття [Інтерв’ю з М. Рубежам] //Наука-Фантастика,
1991.-№7-8.
25.	Власенко I. Формула Сонця Миколи Ру.
денка //Урядовий кур’єр, 2007. - 11 січ.
26.	Власенко І., Колодійчук Є. Сільська нива -
джерело вічної енергії // Урядовий кур’єр, 2007. - 5
трав.
27.	Володимир Винниченко; Грицько Григо-
рен-ко: Штрихи до портретів: Навч. посібник /
О. Д. Гнідан, Л. С. Дем’янівська, Л. В. Йолкіна, А. Б. іуляк //
К: Вища шк., 1995. -223 с.
28.	Гайворонська Г Я з чистим серцем повер-
нувсь на Україну: [Про життя та творчість М. Ру-
денка] 11 Бахмутський шлях, 1995. - № 3 - 4. - С. 24 -
25.
29.	Гайворонська Г. Жадання істини: [Про
поета-земляка до його 70-річчя] // Молодогвардієць,
1990. - 15 груд.
30.	Галич В. М. Олесь Гончар - журналіст, пуб-
ліцист, редактор: еволюція творчої майстер-
ності: Монографія 11К: Наукова думка, 2004. - 816 с.
31.	Галич О. А. Мемуарна творчість Миколи
Руденка електронний ресурс / Режим доступу до
тексту: www. library. lg. ua/rus/izdaniya_ materiali.
php?filename=2008_01_30_ 133 l_12.btml8 name.
32.	Галлін Даніел С., Манчіні Паоло. Сучасні
медіа системи: три моделі відносин ЗМІ та полі-
тики / Переклад з англ. О.Носика // К: Наука, 2008. -
320 с.
33.	Голубенко О. Л., Євдокимов М. О. Володимир
Даль як публіцист: Особливості й мотиви твор-
чості: Монографія // Луганськ: Вид-во СНУ імені
В.Даля, 2007.-400 с.
23.	Григоренко П. Економічні монологи. Пе-
редмова/ Руденко М. Енергія прогресу. Гносис і су-
часність. Метафізична поема. Публіцистика.
Поема // К: Журналіст України, 2008. - 716 с.
24.	Григоренко П. Микола Руденко - поет, фі-
лософ, борець: Передмова. Руденко М. Прозріння:
Поезії. Поеми // Балтимор-Торонто: «Смолоскип»,
1978.
25.	Гришина С. В. Українська публіцистика 60-
х і 90-х років XX століття в контексті націо-
нального відродження (ідеї і тенденції): автореф.
дис. канд. філол. наук 10.01.01. [Електронний ресурс]
Київ. нац. ун-т імені Т. Шевченка, Ін-т журналістики //
К, 2004. - 20 с.
26.	Гундорова Т. Післячорнобильська бібліо-
тека: Український літературний постмодерн //
К: Часопис «Критика», 2005. - 264 с.
27.	Даниленко В. Т.Лісоруб у пустелі: письмен-
ник і літературний процес // К.:«Академвидав»,
2008. - 352 с.
39 Дзюба І. Між культурою і політикою // К.
Сфера, 1998. - 374 с.
40.	Дзюба І. Тарас Шевченко. Життя і твор-
чість // К: Видавничий дім «Києво-Могилянська акаде-
мія», 2008. - 720 с.
41.	Діяк І. В. Україна - Росія (Історія та сучас-
ність: Наук. вид. // К: ВАТ «Книжкова друкарня наукової
книги», 2001. - 400 с.
42.	Донський Д. Кримінальна справа№94: [Про
письменника М. Руденка] // Радянська Україна. - 1991.
-	12 січ.
43.	Донцов Д. Націоналізм // Вінниця.: ДП «ДКФ»,
2006.	- 236 с.
44.	Економічна енциклопедія, [електронний
ресурс]/ Режим доступу до тексту: www. Studentbooks.
com.ua.
45.	Животко А. Історія української преси: На-
вчальний посібник для студентів ф-тів ж-ки вищих за-
кладів освіти. Упоряд.М.Тимошик // К: Наша культура і
наука, 1999. - 368 с.
46.	Закон України «Про податок на додану
вартість» // Відомості Верховної Ради України, -
1997.	-№21.
47.	Залізняк Ю. Морально-політична публі-
цистика Івана Дзюби: історичний аспект //.Вісник
Львів, ун-ту. - Серія журналістика, 2007. - Вип.30, - С. 197
-208.
48.	Здоровега В. Й. У майстерні публіциста:
Проблеми теорії, психології, публіцистичної майстер-
ності //Львів: Вид-во Львів.ун-ту, 1969.- - 179 с.
49 Здоровега В. Іван Франко та українська
публіцистика //Дзеркало тижня. - 2006. - № 22 - 23
(червень).
50.	Здоровега В. Й. Теорія і методика журна-
лістської творчості: Навчальний посібник // Львів:
ПАІС, 2000. - 180 с.
51.	Злупко С. М. Наукова спадщина С. А. Подо-
линського і розвиток екогомологічної науки у XX
cm. [електронний ресурс] Режим доступу до тексту:
www.Libery.ukma.kiev.ua.
52.	Зелінська Н. В. Поетика наукового тексту:
українська наукова публіцистика XIX - початку
XX ст. (Автореф. дис. д-ра філол. наукі 0.01.08 [Елек-
тронний ресурс] /Н. В. Зелінська. Київ. нац. ун-т ім. Т.
Шевченка, Ін-т журналістики // К., 2004. - 36 с.
53- Іванов В. Ф. Теоретико-методологічні ос-
нови вивчення змісту масової комунікації: Моног-
рафія //К: Київ, ун-т, 1996. - 203 с.
54.	Іванова О. Проблеми виховного потен-
ціалу творчості Миколи Руденка /Галактика слова
Миколи Руденка. (До 85-річчя від дня народження) //
Луганськ, 2008.
55.	Идти дальше путем перестройки. До-
клад Генерального секретаря ЦК КПСС М. С. Гор-
бачева «Политический отчет Центрального
комитета КПСС ХХVІІІ съезду КПСС и задачи пар-
тии» // Правда. - 1990. - 3 июля.
56.	Каминский П. П. Публицистика В. Г. Распу-
тина: мировоззрение и проблематика: дисс. канд.
филолог, наук //Томск, 2006. - 248 с. электронный ре-
сурс / Режим доступа к тексту:
57.	Карпенко В Преса і незалежність України:
Практика медіа політики 1988 - 1998pp.: Навч.
посібник // К., Ін-т журналістики КНУ ім. Т. Шевченка,
Нора-Друк, 2003. - 356 с.
58.	Квіт С. М. Масові комунікації: Підручник //
К.:«Видавничий дім Києво-Могилянська академія», 2008.
-	208 с.
59.	Ким М. Технология создания журналис-
тского произведения // СПб.: Пресс-Арт, 1994. - 360 с.
60.	Кирилюк В. Формула добробуту Миколи
Руденка: [Про презентацію книги «Енергія прогресу»]
//Літературна Україна. - 999- - 25 лют.
61.	Кияк Б. Управляти - значить передба-
чати // Науковий світ. - 2001. - № 17 - 18.
62 Кипиани В. Семьдесят пятая весна Ми-
колы Руденко [електронний ресурс] Режим доступу до
тексту: www.kipianiorgplain.
63.	Кипиани В. Прозрение Миколы Руденко //
Киевские ведомости. - 2000. - 23 дек.
64.	Кіпіані В. Остання шабля Слова і Честі
//Україна молода. - 2004. - 3 квіт.
65.	Коваленко Л. И. Руденко Микола. Краткая
литературная энциклопедия // М.: Советская энцик-
лопедия, 1971. - С. 413.
66.	Ковалів Ю. І. Абетка дисертанта: Методо-
логічні принципи написання дисертації: Посібник.
Худож. оформл.Д.Мазуренка // К: Твім інтер, 2009. -
460 с.
67.	Коваль А. П. Крилате слово // К: Рад. школа,
1983--222 с.
68.	Коельо Пауло. Алхимик. Роман. Перев. с по-
ртуг. // К: «София», 2002. - 208 с.
69. Кононенко Т. Краєзнавчий аспект роману
М.Руденка «Орлова балка» /Галактика слова Миколи
Руденка (До 85-річчя від дня народження) // Луганськ,
2008. - С. 32 - 37.
70.	Кравченко М. Літературний вечір Миколи
Руденка //Трибуна студента, 1990. - 21 груд.
71.	Країни і народи світу. Енциклопедичний
довідник. Переклад з російської М. Жайворона //Жито-
мир.: Видавництво газети «Житомир», 2000. - 464 с.
72.	Крылатые фразы древних римлян. - Сост.
И. Смирнов, В.Левинский // М.: РИПОЛ КЛАССИК, 1999-
-704 с.
73.	Лазарук М. Я. Микола Вінграновський: сте-
повий Сварог: Есе про незабутні мандри Україною з
Миколою Вінграновським. Худож. оформ. Є. Вдовиченко
// Харків: Фоліо, 2009- - 185 с.
74.	Левчук Л.Т. Психоаналіз: історія, теорія,
мистецька практика: Навч. посібник // К: Либідь,
2002. - 255 с.
75.Ленин В. И. ПСС, Т. 9.
76.	Лизанчук В. Україноцентризм // Журналіст
України. - 2001. - № З-
77.	Лизанчук В. Покликання журналістського
слова - випромінювати добро //Журналіст Ук-
раїни. - 2002. - № 1.
78.	Лиша Р. «Всесвіт став мені домом» // Наша
віра. - 2003. - № 2.
79- Лось Й. Д. Публіцистика й тенденції роз-
витку світу (Львівська школа журналістики) // Л.:
ПАІС, 2008. - 373 с.
80.	Луків М. Молодий і повний сили // Журналіст
України. - 2002. - № 1.
81.	Лупейко В. Материк нездоланної духов-
ності: [Про життя та творчість М.Д Руденка]. В. Лу-
пейко // Освіта. - 1993. - 3 лют.
82.	Малигін А. Червона акула // Вінниця.: А.Ма-
лигін, 1995. - 96 с.
83.	Маланюк Є. Ф. Невичерпальність: Поезії,
статті: Для cm. шк. віку. Упорядь передм. та прим.Л. В.
Куценка; Худож. оформл. М. Пшінки. 2-ге вид. // К: Ве-
селка, 2001. - 318 с.
84.	Маланюк Є. Книга спостережень // К:
«Атака», 1995. - 236 с.
85.	Малаш М. Вітер в обличчя [Про М. Руденка]
// Україна. - 2001. - № 4. - С. 9 - 10.
86.	Малахута М. Остання шабля Миколи Ру-
денка //Луганская правда. - 1992. - 3 июля.
87.	Матеріали міжнародної наукової конфе-
ренції «Фізична економія: методологія дослід-
ження та глобальна місія України» у Київському
національному економічному університеті імені
Вадима Гетьмана 9-10 квітня 2009р-
88.	Мельниченко В. Государство в роли энер-
гопаразита //День. - 1999- - 29 сент.
89- Менегетти А. Психосоматика /Пер. с ита-
лъянского ННБФ «Онтопсихология» // М.: БФ «Онтоп-
сихология», 2007. - 360 с.
90.	Метельова Т. О., Волинцев Г. М. Міфологічний
простір і часу сучасній культурі, [електронний ре-
сурс]. Режим доступу до тексту: www.newacropoles.
org. ua/study/conference/?thesis= 3634.
91.	Михайлин І. Л. Історія української журна-
лістики: Період становлення: від журналістики
в Україні до української журналістики. З - те вид.,
допов. і поліпш. // Харків: Прапор, 2004. - 320 с.
92.	Михайлин І. Журналістика як Всесвіт: Ви-
брані медіа дослідження // Харків.: Прапор, 2008. -512с.
93. Михайлюта О. Іван Дзюба: Ми маємо в
серці те, що не згорає [Інтерв'ю]. Михайлюта О.
Ложа преси. Нариси, статті, інтерв'ю // К: Журналіст
України, 2002. - 344 с.
94.	Михайлюта О. Ложа преси // К.: Журналіст
України, 2007. - 256 с.
95.	Михайлюта О. О. Ми не раби: Очима публі-
циста /Передм. С. С. Якименка // К: Молодь, 1990. -160 с.
96.	Михайлюта О. Ніхто не зглянувся - ні бог,
ні сільрада // Україна, 1988. -№41.
97.	Михайлюта О. Володимир Різун: Болон-
ський процес як шокуюча терапія //Урядовий
кур’єр. - 2007. - 14 лип.
98.	Михайлюта О. Вигнані і забуті // Персонал
Плюс, - 2008. - 21 - 27 лют.
99-.Москаленко А. З. Теорія журналістики // К:
Експрес-об’ява, 1998. — 335 с.
100.	Нагарний О. Ш Про семантику, ідеологію
і Конституцію України новітньої ринкової доби
//Львів.: «СПОЛОМ», 2009. - 128 с.
101.	Некрасов В. Слова «великие»и простые //
Искусство кино. - 1959- - № 5.
102.	Нечиталюк М. Ф. Публіцистика Івана
Франка (1879 - 1886). Семінарій // Л.: ЛДУ, 1972. -
242 с.
103.	Нечиталюк М. «Щоб діти наші вже були
стихійними українцями». Нові матеріали. До 150-
річчяі. Франка // Культура і життя. - 2006. - 22 лют.
104.	Нечиталюк М. Іскриста грань таланту //
Вісник Львівського університету. Серія Журналістика,
2007. - Вип. 31 - С. 25 - 35.
105.	Носовский Г. В., Фоменко А. Т Потерянные
Евангелия: Новые сведения об Андронике-Христе
//М.: Астрель, 2008. - 704 с.
106.0 культе личности и его последствиях.
Доклад Н. С. Хрущева XX съезду Коммунистической пар-
тии Советского Союза25 февраля 1956г. //Известия
ЦК КПСС. -1989.
107.	Овсієнко В. Всеукраїнську оббрехав Гол-
готу // Київ, 1996. - № 2. - С. 8 - 9-
108.	Олійник Т. Микола Руденко знав, як вря-
тувати людство //Українська газета плюс. - 2008. -
17-23 квіт.
109.	Олійник Б. З позицій моральності. Перед-
мова. Руденко М. - Енергія прогресу. Гносис і сучас-
ність. Метафізична поема. Публіцистика. Пое-
ма // К: Журналіст України, 2008. - 716 с.
110.	Останнє слово Микали Руденка на суді
1	липня 1977року, [електронний ресурс] / Режим до-
ступу до тексту: www. storinka-m. kiev. иа.
111.	Павличко С. J\. Дискурс модернізму в укра-
їнській літературі: Монографія //К.-Либідь, 1999--
447 с.
112.	Павличко С. Д. Націоналізм, сексуаль-
ність, орієнталізм: Складний світ Агатангела
Кримського //К: Вид-во Соломії Павличко «Основи»,
2000. - 328 с.
113.	Пам'яті Миколи Руденка // Дзеркало
тижня. - 2004. - 10 - 16 квіт.
114. Пащенко В. Життя - найважча на землі
робота [Про творчий та життєвий шлях письмен-
никам. Руденка] //Літературна Україна. - 1993. - 8лют.
115.	Пинзеник В. Українські вибрики ПДВ //
Дзеркало тижня. - 2003. - № 49-
116.	Письменники Радянської України. 1917
-	1987:Біобіліографічний довідник/Уклад. В. К Коваль,
В.П.Павловсъка // К: Рад. письменник, 1988 .-719 с.
117.	Плачинда С. О. Довженко:Життя і твор-
чість //К: Рад. письм., 1964. - 320 с.
118.	Погрібний А. Г. Олесь Гончар: Нарис твор-
чості // К: Дніпро, 1987. - 242 с.
119- Подолинний А. М. Тільки б голос твій
чути: Українська мова у XX сторіччі // Вінниця.:
ТОВ «Консоль», 2009. - 350 с.
120.	Політологія: Підручник /Ред. О. В. Бабкіна,
В.П.Горбатенко // К: ВЦ «Академія», 2003. - 528 с.
121.	Полянський І. Публіцистика вічності [елек-
тронний ресурс] /Режим доступу до тексту: WWW.
mediaeco.franko. Iviv. ua/zurkrut/h 12/polipuble.
htm.
122.	Помер відомий український правозахис-
ник-Микола Руденко [електронний ресурс] / Режим
доступу до тексту: www.khpg.org.
123.	Потятинник Б. Медіа: ключі до розуміння.
Серія: Медіа критика //Львів.: ПАІС, 2004. -312 с.
124.	Правденко С. І немає нічого таємного /./
Журналіст України. - 2002. - № 2.
125.	Прилюк Д. М. Теорія і практика журна-
лістської творчості. Проблеми майстерності // К:
1983.-280 с.
126.	Про Валерія Марченка [електронний ре-
сурс] / Режим доступу до тексту: www.maidan.org.ua
/static/mai/1143491253.htm.
127.	Прорив: Художньо-публіцистичний збірник
//К: Молодь, 1989.
128.	Прохоров Е. П. Введение в теорию жур-
налистики: Учебник // М.: Аспект Пресс, 2007. - 352 с.
129.	Пуговиця М. У межиріччі Збруча і Дніс-
тра // Лісовий і мисливський журнал. - 2009. - № 6. -
С.	2 - 5.
130.	Путешествия Пифагора, знаменитого
самосского философа // М., 1807. - 812 с.
131.	Рендал Д. Універсальний журналіст (пе-
рекл. з англ. М. Марченко) // К: ТОВ «Київська топогра-
фія», 2006.- 152 с.
132.	Різун В. Кажучи про свободу слова, ми ро-
бимо наголос на «свободі», а треба - на «слові» //
Журналіст України. - 2001. - № 2.
133.	Різун В. В. Про стан нашої науки та ви-
моги до написання дисертацій // Наукові записки
Інституту журналістики. - 2003. - Т.10 (січень-бере-
зень).-С. 7 - 13.
134.	Різун В. В. Теоріямасової комунікації: Під-
ручник для студентів галузі 0303 «журналістика та
інформація» // К: ВЦ «Просвіта», 2008. - 260 с.
135.	Різун В. Основи журналістики у відпові-
дях та заувагах / Київ. нац. ун-т ім. Тараса Шевченка
// К., 2004.-80 с.
136.	Рубашкин А. Прямая речь: О советской
писательской публицистике. Изд. второе, доп. //Л.:
Сов. писатель, 1987. - 400 с.
137.	Руденко Микола Данилович /біографія,
електронний ресурс /Режим доступу до тексту: WWW.
olexa.org.ua/ukr/peson/m_rudenko_ptint. btm.
138.	Руденко М. Д. Енергія прогресу. Гносис і су-
часність. Метафізична поема. Публіцистика. Поема
Ц К: Журналіст України, 2008. - 716 с.
139 Руденко М. Найбільше диво - життя //
Київ - Едмонтон - Торонто: ТАКСОН, 1998. - 560 с.
140.	Руденко М. Прорив до волі [Інтерв'ю] // На-
родна газета. - 1997. - № 42.
141.	Руденко М. Від охоронця Кремля до по-
літе" язня [Розмову вів С. Козак] //Літературна Україна.
-	1992. - 30 квіт.
142.	Руденко М. Як я став націоналістом?[Ін-
терв’ю взяв С. Рудик] 11 Вісті з України.
143.	Руденко М. До читачів журналу «Київ» Ц
Київ. - 1990.-№ 11.
144.	Руденко Микола: «Не умею жить во
лжи» 11 Комсомольское знамя. - 1991. - 10 окт.
145.	Руденко М. Людський вимір: Спогади про
генерала Григоренка П. // Молодь України. - 1992. - 1
жовт.
146.	Руденко М. «Мене судили за рішенням По-
літбюро» // Независимость. - 1993. - 13 січ.
147.	Руденко М. До 400-річчя повстання На-
ливайка: Історичний нарис //  Рада. - 1994. - 10 лист.
148.	Руденко М. В Україну повернувся назав-
жди //Демократична Україна. - 1994. -18 черв.
149.	Руденко М. Полулїя правдивого слова
[Спогади про Б. Чичибабіна] // Літературна Україна. —
1998,	- 15 січ.
150.	Руденко М. Слово проти сили // Урядовий
кур’єр. - 1998. - 22 серп.
151.	Руденко М. Ніхто не застрелився, як Фа-
деев 11 Київські відомості. - 2000. - 8 верес.
152.	Руденко М. Політв’язні: фрагменти спога-
дів 11 Бахмутський шлях. - 2001. - № 1 - 2.
153. Руденко М. Що мав зробити - все зробив.
роздуми: Поезії останніх років // Бахмутський шлях. -
2002. -№ 1.-2.
154.	Рукописи не горят... А гении? Джордано
Бруно [електронний ресурс] Режим доступу до тексту:
www.shkolazhizni.ru/
155.	Романенко С. Усвідомлення кризи // Селян-
ська правда. - 2009- - 13- 16 трав.
156.	Сент-Екзюпері А. Планета людей. Пере-
клад з французької// К: Молодь, 1980. - 120 с.
157.	Сверстюк Є. Блудні сини України // К, 1993-
-	256 с. (Українське відродження: історія і сучасність)
Б-ка журналу «Пам’ятки України»; Кн. 13. Сер. 1. Вип. 1 -
2).
158.	Свідзинський А. Виклики XXI століття:
бути чи не бути людству? [електронний ресурс]
/Режим доступу до тексту: www.dsl.sf.ukrtel.net/bib-
Ііо/ index.
159.	Сенченко М. Четверта світова війна //
Дніпро.-2006. - № 1 - 2.
160.	Слабошпицький М. Таке довге повернення
//Літературна Україна. - 1990. - 20 груд.
161.	Слабошпицький М. Та є ще бог... і є ще Ук-
раїна //Українська мова і література в школі. - 1990. -
№ 12,-С. 68-74.
162.	Словник іншомовних слів: 23 000 слів та
термінологічних сполучень / Уклад. Л.О. Пустовіт та
ін. // К: Довіра, 2000. - 1018 сл.
163.	Словник літературознавчих термінів /
уклад.ЛесинВ.М.,Пулинець О. С. 11К.: Радянська школа,
1971.-488 с.
164.	Смолич Ю. Мої сучасники: Літературно-
портретні нариси / Упоряд. О. Г. Смолич // К: Радлись-
менник, 1978. - 376 с.
165.	Сосюра В. М. Третя Рота: Роман/ Упоряд.
тексту, авт. післямови та допов. приміт. С.Гальченка
//К.: Укр. письменник, 1997. -351с. 9.
166.	Супрун Л. К Дискурсивні категорії публі-
цистики Сергія Єфремова // Вінниця: Глобус-Прес,
2007.	- 62 с.
167.	Талалай Л. Пером із ангельського крила
(Про творчий і життєвий шлях М. Руденка)// Київ. -
2002.-№3.-С. 13.
168.	Талалай Л. Муза Миколи Руденка // Бере-
зіль. - 2003. - № 7 - 8.
169.	Тертичный А. А. Аналитическая журна-
листика: познавательно- психологический по-
дход // М.: Гендольф, 1998. - 256 с.
170.	Толстой Л. Н. Не могу молчать [електрон-
ний ресурс] / Режим доступу до тексту: www.radzin-
skirudoclabnemogumolchat.
171.	Трачук Т. Журналістикознавство: погляд
львівських дослідників [електронний ресурс] /Режим
доступу до тексту: www.franko. Iviv. ua/facuity/jur
/publications/visnyk 26/Statti_ trachuk. htm.
172.	Требус О. Л. Публіцистика Дмитра Па-
вличка: мотиви, жанри, контекст. Дис. канд. філолог.
наук.10.01.08.
173.	Трегобчук В. Концепція сталого розвитку
для України // Вісник НАН України. - 2002. - № 2.
174.	Турченко Ф. Г. Запоріжжя на шляху до
себе... (Минуле і сучасність в документах та свідчен-
нях учасників подій) // Запоріжжя: Просвіта, 2009. - 368
с.
175 Тютюнник Г. М. Облога: Вибр. твори /Пе-
редм., упорядкує, та прим.В.Дончика. 2-ге вид. // К: Унів.
вид-во «Пульсари», 2004. - 832 с.
176.	Український правозахисний рух. Доку-
менти і матеріали Української Громадської Групи
Сприяння виконанню Ґельсінських Угод. Передм.Андрія
Зваруна. Упорядкує. Осипа Зінкевича // Українське ви-
давництво «Смолоскип» ім. В. Симоненка. - Торонто-
Балтимор, 1978. - С. - 265 - 297.
177.	Україна, 1945 - 1985: нова політична
нація [електронний ресурс] / Режим доступу до тексту;
www. history, franko. Iviv. ua/gryc.-r6htm.
178.	Українське слово: Хрестоматія україн-
ської літератури та літературної критики XX cm. (у
трьох книгах). Книга друга/Упоряд. Василь Яременко
(Україна), Євген Федоренко (США) // К: РОСЬ, 1994. -
720 с.
179. Українська періодика: Історія і сучас-
ність. Доп. та повідомл. VIII Всеукр. наук-теорет.
конф., Львів, 24 - 26жовт. 2003р./НАНУкраїни.ЛБН ім.
В. Стефаника, НДЦ періодики; За ред. М. М. Романюка Ц
Львів, 2003- - 988 с.
180.	Цвик В. Л. Введение в журналистику:
Учебное пособие // МНЭПУ, 2000. - 252 с,
181.	Цьолух С Літо Господне: Власний погляд на
Біблійну історію // Вінниця: «Континент-ПРИМ», 2001.
-336 с.
182.	Черненко С. Бог звертається до людей
через вісників... [Бесіда з письменником М. Руденком]
//Зустріч. - 1993. - № 9 (берез.).
183.	Чичибабин Б Два стихотворения Миколе
Руденко (после неправедного суда над ним) // Донбасс.
-	1991. -№.1.- С. 4 -6.
184.	Шевченко Т. Г. Кобзар // К: Преса України,
1992.-520 С.-С.442.
185.	Шевчук В. Відкрити Миколу Руденка -
економіста [електронний ресурс] / Режим доступу до
тексту: www.experts.in.ua.
186.	Шевчук В. Глобальна місія світового ук-
раїнства: Всесвітній панукраїнський проект // К.:
Вирій, 2006. - 32 с.
187.	Шевчук В. Фундатор Національної школи
фізичної економії [електронний ресурс] / Режим до-
ступу до тексту: www.kmu. gov.ua/control/publich/ar-
ticle?ort-id= 21619305.
188.	Шевчук В. Фізична економія Миколи Ру-
денка: [Роздуми над книгою «Енергія прогресу»] // Уря-
довий кур’єр. - 1999. - 6 лист.
189- Шевчук В. Новітня парадигма світобу-
дови // Сучасність. - 2003. - № 5.
190.	Шилов Ю. Святині. Роман-есея з двох повіс-
тей //AT«Миронівськадрукарня», 2001. - 324 с.
191.	Шкляр В. Мас-медіа і виклики нового сто-
ліття // К: Грамота, 2003. - 48 с.
192.	Шкляр В. Публіцистика і політика // К.:
Либідь, 2001.-42 с.
193 Шкляр В. Публицистика и художествен-
ная литература: продуктивно-творческая ин-
терпретация. / Дисс. докт. филолог, наук: 10.01.10.
Журналистика // Киев. ун-т. - К, 1989. - 343 с.
194.	Шолохов М. А. Собрание соч., т. 8 // М.: Мо-
лодая гвардия, 1959. - 334 с.
195.	Щелкунова Е. С. Публицистический
текст в системе массовой коммуникации: Учеб-
ное пособие // Воронеж: ВГУ, 2004. - 194 с.
196.	Щербак Ю. Фатальний трикутник в гео-
метрії XXI століття: чому Україна повинна бу-
тичленомНАТО //День. - 2010. - 22 січ.
197.	Щириця П. Шляхи і роздоріжжя Миколи
Руденка: [Про 80-річний ювілей поета-дисидента і
філософа] //Україна. - 2000. - 26 груд.
198.	Дж. Стигліц [електронний ресурс] / Режим
доступу до тексту: www.zaxid.net/blogentry/47532.
199.	Синергетика [електронний ресурс] / Режим
доступу до тексту: www.galactic.org.ua/SLOVARI/Si-
nergetik. htm.
200.	Джордано Бруно [електронний ресурс]
/Режим доступу до тексту: www.valooo.Livejoumal.
сот.
201.	Джордано Бруно [електронний ресурс] /
Ре- жим доступу до тексту: www. sasaaa2004. narod. ru.
202.	ДжорданоБруно [електронний ресурс]
/Ре- жим доступу до тексту:www, reneissance. rchgi.
spb.ru.
203 Інновації в Україну [електронний ресурс] /
режим доступу до тексту: www. imo. kture. kharkov. иа.
204. Рух магнітного полюса землі [електрон-
ний ресурс] / Режим доступу до тексту: www. science-
review, org/news.php? nid=300.
ДОДАТКИ
ЗАГАЛЬНА ДЕКЛАРАЦІЯ ПРАВ ЛЮДИНИ
Преамбула
Беручи до уваги, що визнання гідності, яка влас-
тива всім членам людської сім’ї, і рівних та невід’ємних
їхніх прав є основою свободи, справедливості та за-
гального миру; і беручи до уваги, що зневажання і не-
хтування правами людини призвели до варварських
актів, які обурюють совість людства, і що створення та-
кого світу, в якому люди будуть мати свободу слова і пе-
реконань і будуть вільні від страху і нужди, проголо-
шено як високе прагнення людей;
♦	беручи до уваги, що необхідно, щоб права лю-
дини охоронялися силою закону з метою забезпечення
того, щоб людина не була змушена вдаватися як до ос-
таннього засобу до повстання проти тиранії і гноб-
лення;
♦	беручи до уваги, що необхідно сприяти розвит-
кові дружніх відносин між народами;
♦	беручи до уваги, що народи Об’єднаних Націй
підтвердили в Статуті свою віру в основні права лю-
дини, в гідність і цінність людської особи і в рівноправ-
ність чоловіків і жінок та вирішили сприяти соціаль-
ному прогресові і поліпшенню умов життя при більшій
свободі;
♦	беручи до уваги, що держави-члени зобов’яза-
лись сприяти у співробітництві з Організацією Об’єд-
наних Націй загальній повазі і додержанню прав лю-
дини і основних свобод;
♦	беручи до уваги, що загальне розуміння харак-
теру цих прав і свобод має величезне значення для по-
вного виконання цього зобов’язання
Генеральна Асамблея проголошує цю
Загальну декларацію прав людини
як завдання, до виконання якого повинні праг-
нути всі народи і всі держави з тим, щоб кожна людина
і кожний орган суспільства, завжди маючи на увазі цю
Декларацію, прагнули шляхом освіти сприяти пова-
жанню цих прав і свобод і забезпеченню, шляхом на-
ціональних і міжнародних прогресивних заходів, за-
гального і ефективного визнання і здійснення їх як
серед народів держав-членів Організації, так і серед на-
родів територій, що перебувають під їхньою юрисдик-
цією.
Стаття 1
Всі люди народжуються вільними і рівними у
своїй гідності та правах. Вони наділені розумом і со-
вістю і повинні діяти у ставленні один до одного в дусі
братерства.
Стаття 2
Кожна людина повинна мати всі права і всі сво-
боди, проголошені цією Декларацією, незалежно від
раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або
інших переконань, національного чи соціального по-
ходження, майнового, станового або іншого стано-
вища.
Крім того, не повинно проводитися ніякого роз-
різнення на основі політичного, правового або міжна-
родного статусу країни або території, до якої людина
належить, незалежно від того, чи є ця територія неза-
лежною, підопічною, несамоврядованою або як-небудь
інакше обмеженою у своєму суверенітеті.
Стаття З
Кожна людина має право на життя, на свободу і на
особисту недоторканність.
Стаття 4
Ніхто не повинен бути в рабстві або у підневіль-
ному стані; рабство і работоргівля забороняються в усіх
їх видах.
Стаття 5
Ніхто не повинен зазнавати тортур, або жорсто-
кого, нелюдського, або такого, що принижує його гід-
ність, поводження і покарання.
Стаття 6
Кожна людина, де вона не перебувала б, має право
на визнання її правосуб’єктності.
Стаття 7
Всі люди рівні перед законом і мають право, без
будь-якої різниці, на рівний їхній захист законом. Усі
люди мають право на рівний захист від якої б то не було
дискримінації, що порушує цю Декларацію, і від якого
б то не було підбурювання до такої дискримінації.
Стаття 8
Кожна людина має право на ефективне понов-
лення у правах компетентними національними судами
в разі порушення її основних прав, наданих їй консти-
туцією або законом.
Стаття 9
Ніхто не може зазнавати безпідставного арешту,
затримання або вигнання.
Стаття 10
Кожна людина, для визначення її прав і обов’язків
і для встановлення обгрунтованості пред’явленого їй
кримінального обвинувачення, має право, на основі по-
вної рівності, на те, щоб її справа була розглянута при-
людно і з додержанням усіх вимог справедливості не-
залежним і безстороннім судом.
Стаття 11
1.	Кожна людина, обвинувачена у вчиненні зло-
чину, має право вважатися невинною доти, поки її вин-
ність не буде встановлена в законному порядку шляхом
прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпе-
чують усі можливості для захисту.
2.	Ніхто не може бути засуджений за злочин на
підставі вчинення будь-якого діяння або за бездіяль-
ність, які під час їх вчинення не становили злочину за
національними законами або за міжнародним правом.
Не може також накладатись покарання тяжче від того,
яке могло бути застосоване на час вчинення злочину.
Стаття 12
Ніхто не може зазнавати безпідставного втру-
чання у його особисте і сімейне життя, безпідставного
посягання на недоторканність його житла, тайну його
кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна
людина має право на захист закону від такого втру-
чання або таких посягань.
Стаття 11
1.	Кожна людина має право вільно пересуватися і
обирати собі місце проживання у межах кожної дер-
жави.
2.	Кожна людина має право покинути будь-яку
країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою
країну.
Стаття 14
Кожна людина має право шукати притулку від пе-
реслідувань в інших країнах і користуватися цим при-
тулком.
Це право не може бути використане в разі пере-
слідування, яке в дійсності грунтується на вчиненні не-
політичного злочину, або діяння, що суперечить цілям
і принципам Організації Об’єднаних Націй.
Стаття 15
1.	Кожна людина має право на громадянство.
2.	Ніхто не може бути безпідставно позбавлений
громадянства або права змінити своє громадянство.
Стаття 16
1.	Чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають
право без будь-яких обмежень за ознакою раси, націо-
нальності або релігії одружуватися і засновувати сім’ю.
Вони користуються однаковими правами щодо одру-
ження під час шлюбу та під час його розірвання.
2.	Шлюб може укладатися тільки при вільній і по-
вній згоді сторін, що одружуються.
3.	Сім’я є природним і основним осередком су-
спільства і має право на захист суспільства та держави.
Стаття 17
1.	Кожна людина має право володіти майном як
одноособово, так і разом з іншими.
2.	Ніхто не може бути безпідставно позбавлений
свого майна.
Стаття 18
Кожна людина має право на свободу думки, со-
вісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою
релігію або переконання і свободу сповідувати свою ре-
лігію або переконання як одноособово, так і разом з ін-
шими, прилюдним або приватним порядком в ученні,
богослужінні і виконанні релігійних та ритуальних об-
рядів.
Стаття 19
Кожна людина має право на свободу переконань
і на вільне їх виявлення; це право включає свободу без-
перешкодно дотримуватися своїх переконань та сво-
боду шукати, одержувати і поширювати інформацію та
ідеї будь-якими засобами і незалежно від державних
кордонів.
Стаття 20
1. Кожна людина має право на свободу мирних
зборів і асоціацій.
2.	Ніхто не може бути примушений вступати до
будь-якої асоціації.
Стаття 21
1.	Кожна людина має право брати участь в управ-
лінні своєю країною безпосередньо або через вільно
обраних представників.
2.	Кожна людина має право рівного доступу до
державної служби в своїй країні.
3.	Воля народу повинна бути основою влади
уряду; ця воля повинна виявлятися у періодичних і не-
фальсифікованих виборах, які повинні провадитись
при загальному і рівному виборчому праві шляхом та-
ємного голосування або ж через інші рівнозначні
форми, що забезпечують свободу голосування.
Стаття 22
Кожна людина, як член суспільства, має право на
соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для
підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи
прав у економічній, соціальній і культурній галузях за
допомогою національних зусиль і міжнародного спів-
робітництва та відповідно до структури і ресурсів кож-
ної держави.
Стаття 23
1.	Кожна людина має право на працю, на вільний
вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці
та на захист від безробіття.
2.	Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має
право на рівну оплату за рівну працю.
3.	Кожний працюючий має право на справедливу
і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини іс-
нування, її самої та її сім’ї, і яка в разі необхідності до-
повнюється іншими засобами соціального забезпе-
чення.
4.	Кожна людина має право створювати профе-
сійні спілки і входити до професійних спілок для за-
хисту своїх інтересів.
Стаття 24
Кожна людина має право на відпочинок і до-
звілля, включаючи право на розумне обмеження робо-
чого дня та на оплачувану періодичну відпустку.
Стаття 25
1.	Кожна людина має право на такий життєвий рі-
вень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та
необхідне соціальне обслуговування, який є необхід-
ним для підтримання здоров’я і добробуту її самої та її
сім’ї, і право на забезпечення в разі безробіття, хвороби,
інвалідності, вдівства, старості чи іншого випадку
втрати засобів до існування через незалежні від неї об-
ставини.
2.	Материнство і дитинство дають право на особ-
ливе піклування і допомогу. Усі діти, народжені у шлюбі
або поза шлюбом, повинні користуватися однаковим
соціальним захистом.
Стаття 26
1.	Кожна людина має право на освіту. Освіта по-
винна бути безплатною, хоча б початкова і загальна.
Початкова освіта повинна бути обов’язковою. Технічна
і професійна освіта повинна бути загальнодоступною,
а вища освіта повинна бути однаково доступною для
всіх на основі здібностей кожного.
2.	Освіта повинна бути спрямована на повний
розвиток людської особи і збільшення поваги до прав
людини і основних свобод. Освіта повинна сприяти
взаєморозумінню, терпимості і дружбі між усіма наро-
дами, расовими або релігійними групами і повинна
сприяти діяльності Організації Об’єднаних Націй з під-
тримання миру.
3.	Батьки мають право пріоритету у виборі виду
освіти для своїх малолітніх дітей.
Стаття 27
1.	Кожна людина має право вільно брати участь у
культурному житті суспільства, втішатися мистецтвом,
брати участь у науковому прогресі і користуватися його
благами.
2.	Кожна людина має право на захист її мораль-
них і матеріальних інтересів, що є результатом науко-'
вих, літературних або художніх праць, автором яких
вона є.
Стаття 28
Кожна людина має право на соціальний і міжна-
родний порядок, при якому права і свободи, викладені
в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.
Стаття 29
1.	Кожна людина має обов’язки перед суспільством, у
жому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи
2.	При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина по-
винна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені
законом виключно з метою забезпечення належного
визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення
справедливих вимог моралі, громадського порядку і за-
гального добробуту в демократичному суспільстві.
3.	Здійснення цих прав і свобод ні в якому разі не
повинно суперечити цілям і принципам Організації
Об’єднаних Націй.
Стаття 30
Ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено
як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим
особам права займатися будь-якою діяльністю або вчи-
няти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викла-
дених у цій Декларації.
Генеральна Асамблея ООН 10 грудня 1948 року
прийняла і проголосила Загальну декларацію прав лю-
дини.
(Док. OOH/PES/217 А)
ЛИСТ М. С. ХРУЩОВУ
Дорогий Микито Сергійовичу!
Вас не п’янить почуття влади, як воно здатне
п’янити інших. Ви йдете до людей із відкритою душею.
Жоден державний діяч світу, крім Ілліча, не насмілю-
вався розмовляти з народом так відверто, як це робите
Ви. І за це Вас глибоко полюбив народ. Ось чому Вам
хочеться сказати те, чого не скажеш іншому.
Мені сорок років, але мій партійний стаж разом із
кандидатським - понад двадцять. Мене прийняли до
партії вісімнадцятилітнім юнаком на шахті «Сутоган»,
де колись загинув мій батько. З моїх ровесників мало за-
лишилося в живих: я належу до тих, на чию долю ви-
пали перші удари гітлерівців.
Мої ровесники, які полягли на кордоні в червні
сорок першого, -загинуло в ті дні далеко більше, ніж за-
лишилося жити, - ні про що не можуть говорити. За
них повинні сказати ми, живі. І коли я буду в чомусь не
правий, якщо Ви не з усім зумієте зі мною погодитись,
то, сподіваюся, зрозумієте, що слова мої йдуть від душі,
від мого життєвого досвіду і від щирого бажання чесно
глянути правді в очі. Адже Ви - шахтар і ровесник мого
батька, який загинув у шахті. Це дає мені право розмов-
ляти з Вами так, як я розмовляв би з ним, коли б він міг
вийти з підземних глибин задля цієї розмови з сином.
Наперед прошу вибачити за те, що лист мій буде
багатослівним. Однак я збираюся говорити про такі ре-
чі, про які кількома словами сказати не можна.
Я збираюся говорити про деякі наслідки культу
особи в системі керівництва державою.
Минули століття, доки люди винайшли колесо.
Минули ще століття, доки люди зрозуміли, що треба
зменшити тертя між віссю та колесом-, - і почали зма-
щувати вісь. Потім іще віки й віки, - і, нарешті, на вісь
насаджено підшипника. Тепер колесо прогресу так ска-
жено закрутилося, що звичкам людським важко за ним
угнатися.
Я заговорив про колесо тому, що відкриття це
було началом начал.
А коли порівняти з механікою науку про розвиток
суспільства, то колесом у ній можна назвати соціалізм.
Він також є началом усіх начал. До появи соціалізму іс-
торія посувалася повільно, як важкі сани по кам’янис-
тому бездоріжжю у відрізаній від цивілізації гірській
ущелині, де люди все ще не знають про Існування ко-
леса. Але було б ідеалізмом уважати, що всередині цього
колеса, яке воістину є колесом історії, цілковито від-
сутнє тертя. Це рівнозначно тому, що на звичайному во-
зові мчати зі швидкістю автомобіля, забувши про різ-
ницю в конструкції колеса. Катастрофа в цьому випадку
неминуча.
Так, колесо потребує мастила й підшипників,
Інакше нам не уникнути руйнівного тертя. У нас немає
не лише століть, щоб осягнути цю істину, - ми не маємо
права витратити на це навіть десять років.
Чому я вважаю нашу державну машину непридат-
ною для виконання тих завдань, які ходом історії по-
ставлені перед соціалістичним суспільством?
Перш за все тому, що гвинтик за гвинтиком її
сконструював своїми руками Сталін задля зміцнення
необмеженої влади, задля насадження культу своєї
особи. А ми, розвінчавши культ його особи й заявивши
нащадкам, що таке ніколи не повториться, залишили
цю машину майже в недоторканому вигляді. Ми нама-
гаємося замінити в ній тільки окремі гвинтики й колі-
щатка. У нас забракло рішучості довести справу до
кінця, розібрати її до основ і створити нову, здатну діяти
безвідмовно в нових історичних умовах. І ось сталося
так, що мертвий тепер хапає за ноги живих...
Тільки цим, на мій погляд, і можна пояснити гіркі
події, з якими знову довелося зіткнутися нашому су-
спільству за останні два роки.
Адже після вересневого Пленуму справді поча-
лося велике піднесення сільського господарства. Скіль-
ки було радості, скільки надій! І як важко було відро-
джувати згаслу надію колгоспників! І все ж таки віра від-
роджена. І треба сказати, що головним чином відрод-
жена завдяки Вашій невгамовній енергії. Я мало знаю на
Україні районів, де б Ви впродовж 1954 - 1958 рр. не
були особисто. Це була титанічна праця. Ви справді зу-
міли зрушити гори.
Однак протягом двох останніх років Вам дове-
лося заходитися коло інших гір - Ви об’їздили весь світ,
аби поліпшити міжнародне становище. І весь світ диву-
вався Вашій енергії. Людяністю своєю Ви роззброювали
навіть ворогів. Тим часом державна машина, яка діста-
лася Вам у спадок од Сталіна (говорю не стільки про
людей, скільки про конструкцію), за рік зруйнувала те,
що з такими величезними зусиллями Ви й народ утвер-
джували протягом шести напружених років! О, тепер
куди важче відродити втрачену віру! Тепер задля цього
потрібні докорінні перетворення. Такі, щоб народ пові-
рив: ні, це ніколи не повториться! Не зможе повтори-
тися, бо в корені зліквідовано причини, що породили
нечуване окозамилювання, яке заполонило багато
районів й областей найбільшої в світі держави.
А колись таке окозамилювання при зводило до
того, що гинули не корови, а люди. Сотні тисяч і мі-
льйони людей. Ви добре пам’ятаєте сорок перший рік, і
Вам краще, ніж будь-кому іншому, відомо, що причини
були ті ж самі. Які ж ці причини? Але спершу треба від-
новити в пам’яті, яким чином Сталін створював свою
державну машину.
Відомо, що за життя Леніна й до середини трид-
цятих років верховною владою в нашій країні були
з’їзди Рад. Вибори були складними та багатоступе-
невими, однак народ не позбавлений був можливості
підняти зі своїх глибин і висунути на з’їзд достойного
виразника своїх дум і сподівань. За всієї своєї складності
й громіздкості це, без сумніву, була диктатура більшості
над меншістю, диктатура трудящих. І коли б життя Ле-
ніна не обірвалося так трагічно, він скоро, очевидно,
зрозумів би недосконалість цієї виборної системи й за-
пропонував нову, щоб іще більше розкувати ініціативу
народних мас в управлінні своєю державою. І, зви-
чайно, нова система виборів була б іще демократичні-
шою.
Але Сталін, як відомо, пішов іншим шляхом. Його
обтяжувала навіть ця система виборів, - вона заважала
йому відчути всю повноту й незаперечність особистої
влади. Він сам прагнув призначати бажаних йому осіб,
а задля цього потрібно було взагалі скасувати вибори.
І це йому вдалося. Він провів докорінну реформу
виборчої системи, зважившись на це лише тоді, коли
були усунуті з дороги найстійкіші й далекоглядніші ле-
нінці. Тепер кожна з кандидатур цілковито потрапляла
під контроль Сталіна, і досить було тільки його волі,
щоб той чи інший діяч не був обраний депутатом Вер-
ховної Ради. А щоб уберегти себе від можливих випад-
ковостей, він почав проводити вибори гак, як ніколи й
ніде не проводили: до виборчого бюлетеня вписувалася
одна-єдина кандидатура. З-поміж кого ж вибирати, ко-
ли твоєму виборові пропонується лише один кандидат?
Пояснювалося це тим, що в нас, мовляв, однопартійна
система. Але хіба в нашій партії всі люди однакові й усі
без винятку мають однакові здібності до управління дер-
жавою? Звичайно, ці; робилося з єдиною метою: обирати
-	не обираючи. Задовольнятися тим, що дають...
Так з допомогою недостойних підтасовок узако-
нено в нашій країні диктатуру меншості над більшістю,
а над цією меншістю - особисту диктатуру Сталіна.
Було би брехнею стверджувати, що тепер верховний
орган влади поспіль складався з людей недостойних. Ні,
люди в ньому, як і раніше, в більшості своїй достойні
громадяни нашої країни. Однак долі цих людей були
тепер не в руках народу, а в руках Сталіна, а їхня осо-
биста воля була повністю паралізована. Вони стали без-
мовними виконавцями його єдиноособових повелінь.
І ось весь народ, - од рядового виборця до депутата
парламенту, - виявився затиснутим у жорсткий кулак
могутнього володаря. Влада будь-якого імператора зда-
ється ілюзорною порівняно з його неосяжною владою.
Такий порядок не можа назвати радянським: адже «ра-
дянський», якщо подивитися в корінь життя й корінь
слова, - поняття не географічне, а громадянське, і по-
ходить од слова «радитись». І не тільки радитися між
собою, а перш за все з народом. А Сталін ні з ким ради-
тись не бажав, тим більше з мільйонами простих людей,
яких він уважав лише гвинтиками власної могут гості. У
всьому цьому дуже швидко розібралися ті, що пишно-
мовно назі вали себе «слугами народу», а самі турбува-
лися тільки про свою кар’єру й особистий добробут.
Вони зрозуміли, що тепер слід частіше поглядати не
вниз, де живуть і трудяться прості люди, а вгору, бо очі-
кувати благодаті можна лише звідти.
Так поставлено з ніг на голову всю систему уп-
равління нашою державою всупереч ленінському
вченню, всупереч інтересам народу. Що стосується пар-
тійного життя, то тут статут партії був зім’ятий, а права
комуністів потоптані без будь-яких особливих рішень
-	це зроблено перенесенням тієї ж таки нехитрої меха-
ніки на вибори партійних органів. Навіть у низових
парторганізаціях не було справжніх виборів: представ-
ник райкому завжди намагався накинути комуністам
свою волю. Бажаючи забезпечити безпомилковість ус-
піху, він домагався того, щоб у списку для голосування
стояло рівно стільки прізвищ, скільки треба обрати до
парткому. Які тут вибори? Голосування після цього було
справою суто механічною, а роль комуністів, їхня влас-
на воля зводилася до нуля.
Але якщо в низових парторганізаціях іноді вдава-
лося виграти цей «бій», то на районних і обласних пар-
тконференціях - ніколи! Керівники району чи області
приходили сюди із заздалегідь виготовленими в дру-
карні списками. У цих списках було рівно стільки кан-
дидатур, скільки повинно бути обрано, - і ні на одну
людину більше!
На словах це робилося в ім’я якихось високих по-
літичних цілей, а на ділі тільки задля того, щоб кому-
ністи не прокатали на вороних якого-небудь діяча,
який не мав їхнього довір’я, але чомусь дуже припав до
душі комусь із тих, що нагорі. І хоча це суперечило букві
й духові статуту і самому призначенню нашої партії,
такий порядок виборів існував, - і, на жаль, існує! - як
щось само собою зрозуміле. Чи не це зробило нашу
партію беззбройною і проти диктаторської сваволі Ста-
ліна, і проти кривавих інтриг Берії, і проти сотень бю-
рократів із наскрізь прогнилим нутром, які тримаються
в своїх кріслах тільки завдяки надзвичайному вмінню
пускати в очі демагогічний пил? І хоча це здається про-
типриродним, однак у нас з’явилася й сформувалася та
людина, яка своєю довічною професією вважає воло-
діння владою. Це діячі, які раз і назавжди увійшли до но-
менклатурного кола. їх можна перекидати з місця на
місце, але позбавити влади чомусь не можна.
А прагнення влади - найзгубніша, найнебезпеч-
ніша людська пристрасть.
Це вона споконвіку ввергала людей у кровопро-
литні війни. Це вона розділила людей на багатих і бід-
них. Адже справді, щоб смачно їсти й пити, щоб гарно
одягатися й жити в людських умовах, не потрібні мі-
льярди доларів. Але щоб владарювати над собі подіб-
ними - і мільярдів мало!..
Мне кажется, что власть и почести, -
Вода соленая морская:
Чем больше пьешь, тем больше хочется,
А жажда все не отпускает.
М. Асеев
Яке ж право маемо ми заохочувати цю найганеб-
нішу з пристрастей людських у нашому соціалістич-
ному суспільстві? Адже якраз проти неї була спрямо-
вана соціалістична революція. Я переконаний, що наші
пленуми, якщо їх навіть називати іст ричними, можуть
тільки підбадьорювати сільське господарство, як ря-
тівні уколи лікаря підбадьорюють хворий організм. Ваш
приїзд, Микито Сергійовичу, в той чи інший район
також виконує тільки функції лікування. На жаль, дія
будь-яких підбадьорливих уколів швидко кінчається. І
якщо не відбудеться докорінної перебудови державної
машини - машина ця працюватиме з величезним тер-
тям, яке дедалі зростатиме. А тертя, як відомо, не може
сприяти зміцненню. Воно діє тільки руйнівно. Такі за-
кони механіки взагалі й механіки суспільного життя
зокрема. Всі наші невдачі ми намагаємося пояснити
тим, що в нас є погані керівники. Але є, мовляв, і хороші.
І ось, коли хороші витіснять поганих - настане за-
гальне благоденство. Але цього можна очікувати цілу
вічність. Адже люди в своїй психологічній структурі не
так швидко змінюються, як нам того хотілося б. Ще за
часів Шекспіра люди ділилися на хороших і поганих, на
ггоидворних улесників і самовідданих шукачів правди.
Хіба в цьому суть? Потрібна така система управління,
яка не давала б можливості поганим людським якостям
випливати на поверхню громадського життя та впли-
вати на хід подій. Потрібно, щоб стояли непереборні
бар’єри на шляху розвитку людських вад. Адже в цьому
й полягає зміст існування Радянської влади. Адже це
вона вперше в історії людства поставила такі бар’єри,
забравши владу з рук керівних одиниць і віддавши її в
розпорядження мільйонів. Сталіну вдалося зліквідувати
ці бар’єри й захопити владу в свої руки. І зроблено це
ціною життя багатьох тисяч ленінців.
Що можна сказати про комуніста, який боїться
поставити своє ім’я поряд з іменами інших у виборчих
списках? Він вимагає для себе персонального бюле-
теня, як вимагають персональної машини. Але навіть
Рокфеллер, у якого дуже багато персонального, не до-
думався до цього. А такий комуніст не вважає для себе
цю вимогу ганебною. Він, бачте, не бажає ризикувати,
не бажає розлучатися з владою. Вона для нього надто
дорога. А народ чомусь повинен потурати йому й жер-
твувати правами, завойованими кров’ю найкращих сво-
-їх синів.
Я переконаний, що така система виборів була
створена тільки на догоду Сталінові. І в цьому - саме в
цьому - як ні в чому іншому, найповніше виявилося
його презирливе ставлення до прав народів. Хіба міг він
погодитися з тим, що поряд із його іменем у виборчому
бюлетені з’явиться ще двоє-троє імен членів партії або
безпартійних? Звичайно, ні! І це ще одне свідчення
того, що Сталін боявся народу.
А заради того, щоб Сталінові не довелося ризику-
вати втратою особистої влади, точно таке ж саме право
надано й тим людям, які виконували роль маховиків і
приводів у створеній ним машині. Тепер вони могли
втратити владу лише тоді, коли цього побажає сам Ста-
лін. А гвинтики повинні були мовчки все це скріплю-
вати. Скріплювати мовчазною демонстрацією своєї
лояльності, бо нічим іншим наші вибори не були і поки
що не є.
Все це до такої міри збгорократизувало наше
життя, що трудова людина, заради якої й була створена
соціалістична держава, виявилася майже беззахисною
перед чиновниками, які зуміли пов’язати себе круговою
порукою, незважаючи на постійні інтриги, що процві-
тають між ними. Як боявся цього Ленін! Ще 1919 року
він розгледів головну загрозу Радянській владі: «Нашим
ворогом є тепер не стільки капіталіст і поміщик -
нашим ворогом є спекулянти та бюрократи». Сотні сто-
рінок присвятив Володимир Ілліч розвінчанню цього
найголовнішого ворога нашого суспільства.
Навіть у ті часи, які здаються нам тепер найде-
мократичнішими в житті радянського суспільства, - в
часи, коли народні маси воістину самі вирішували свою
долю, - Ленін вважав, що демократизм у нас недостат-
ній, що вже підняла голову «радбюрократія», тобто лю-
дина, яка бореться за владу. З обуренням Ленін писав:
«...У нас відбулося відродження бюрократизму... Зрозу-
міла річ, що бюрократизм, який відродився в радян-
ських установах, не міг не вчинити розтлінного впливу
й серед партійних організацій, позаяк верхівки партії є
верхівками радянського апарату... Очевидно й природ-
но, що в партійних організаціях і виявлені всі ознаки
цього зла».
Що сказав би Ленін, коли б міг знати, яку систему
виборів накинули ми народові і як цей бюрократ, що
тоді тільки вилазив із яєчної шкаралупи, з часом домігся
й незмінюваності та повної незалежності від народної
волі, і навіть поставив під свій кастовобюрократичний
контроль усе народне життя!
Чи сподобалася б Ленінові така форма управління
Радянською державою?..
Я не збираюся підказувати Вам, як мають бути ор-
ганізовані вибори органів вищої влади. Для мене зрозу-
міло, що було б легковажним ставити це питання в
залежність від якихось випадковостей.
Але чому ж тоді не повернутися до ленінських
форм народовладдя? Адже вони давали до рук народу
непогану зброю для боротьби з бюрократами. По-
трібно лише зробити голосування таємним, а списки не
урізувати, як це робиться тепер повсюдно. Треба, щоб у
виборчих списках було набагато більше кандидатів, ніж
має бути обрано. Тоді народ матиме можливість вибору.
А отже, й вибори існуватимуть не на словах, а на ділі.
Я не можу уявити, що, припустімо, величезний
робітничий колектив заводу імені Ліхачова за такої сис-
теми виборів міг би забалотувати видатного держав-
ного діяча, якого любить народ, а замість нього обрати
менш достойного. Це може статися лише в тому разі,
коли діяч був дутою величино. Знизу завжди видніше,
аніж згори. Тоді так йому й треба. На його місце знай-
деться інший, який далеко повніше забезпечить по-
треби народу. Незамінних людей немає. А хто боїться
народного сита, яке вміє відсіяти всіляки пил і очистити
від нього алмази, той боїться народу. Той - не ленінець!..
Безумовно, можуть бути розроблені й набагато
гнучкіші форми народної демократії. Потрібно тільки
взятися за це й жити тими турботами, якими жив Ленін.
Але так чи інакше, а система виборів, яка існує нині,
жодною мірої не може задовольнити потребу народу
постійно впливати на хід суспільного життя в країніі. За
цієї системи народ від керівництва державою усунений.
Держава віддана в повне розпорядження чиновників,
які ніким не обираготься й мають усю повноту влади.
І про це страшно подумати, але за такої системи
управління не виключен навіть державні перевороти.
Владолюбці ще не перевелися. І тоді влада можі опини-
тися в руках таких людей, як Берія. Припустімо, тепер
таких немає. Але де в нас гарантія, що вони не можуть
з’явитися завтра? Адже система ця розрахована лише на
добрі якості керівників. А хіба можна долю сотені мі-
льйонів людей, долю першої в світі соціалістичної дер-
жави тримати буквально на чесному слові? Хіба всі наші
керівники наділені добрими рисами?.
Ви дуже щиро намагаєтесь уберегти від сваволі
корів, аби поліпішити життя трудового народу. А я вважаю,
що спершу треба убезпечити від сваволі людей, а люди вже
. самі подбають про те, аби коровам жилося незле.
А Ви, Микито Сергійовичу, хочете нагодувати
людей молоком і м’ясом і для цього намагаєтеся збе-
регти якомога більше корів. Але як їх можна зберегти,
коли за чинної системи управління державою навіть
чесних людей не можна захистити від сваволі?
Найкращі Ваші думки, найпотаємніші бажання
обертаються проти Вас, проти партії та народу.
Ось Ви, наприклад, спираючись на ленінське
вчення, дуже часто говорите про необхідність децен-
тралізації влади. Здавалося б, це повинно привести до
демократизації країни. Але що виходить насправді? В
руках таких людей, як Вольтовський’, виявилося тепер
далеко більше безконтрольної влади, ніж це було навіть
за Сталіна. Не знаю, що виграв наш народ од боротьби
з культом особи, а вони напевно виграли! їм тепер на-
багато привільніше. Те, про що вони тоді й подумати
боялися, тепер можна: адже вони - влада на місцях!
* Колишній секретар Черкаського обкому компартії (прим, ав-
тора).

Дорогий Микито Сергійовичу!
У Вас, у народу й партії немає іншого шляху: бю-
рократичну машину, що її Сталін створив задля зміц-
нення власного абсолютизму, треба замінити народни-
ми формами управління, як це заповідав Ленін. Не можна
говорити про відновлення ленінських форм життя в
країні і водночас користуватися всім арсеналом сталін-
ських методів управління - і лжевиборами, які прак-
тично призвели до диктатури-бюрократичної меншос-
ті над всенародною більшістю, і панівним становищем
органів партії стосовно органів радянської влади.
Комуніст не потребує владарювання, його сила не
в насолоді владою над співгромадянами. Якщо таке
трапляється, то це його ганьба. Сила його в умінні пе-
реконувати людей незаперечною логікою думки й вес-
ти їх за собою. А наші партійні працівники давно про
це забули. Вони навчилися по-панськи командувати,
погрозливо диктувати. Сталося це тому, що в сталінсь-
кий період партійні органи піднеслися адміністра-
тивно над органами Радянської влади. Це також було
порушенням ленінських норм життя. Партія сильна
тим, що вростає в народні глибини, стає живою душею
народу, веде народ силою переконання й особистим
прикладом своїх членів. А свої адміністративні функції
щодо управління державою партія здійснює через Ради.
Ленін казав,- «Уся робота партії йде через Ради, які об’єд-
нують трудящі маси без різниці професій». При цьому
він мав на увазі керівну роль партії в Радах так, як ма-
ється на увазі керівна роль духовного, інтелектуального
начала в людині - тобто зсередини, силою думки, а не
за допомогою адміністративного тиску ззовні.
Я зовсім не обстоюю того, щоб виконком, сфор-
мований у кабінеті вищої посадової особи, а не обра-
ний народом, одержав такі ж самі повноваження, як за
Леніна. Від цього мало користі: це була би бюрокра-
тична, а не народна форма влади.
Майже все у нас робиться тепер через партійні^
органи - і вирощується худоба, і винищується, і підні-
маються колгоспи, і знову опускаються у вир відста-
лості. Радянські органи одержали роль пристібних при
органах партійних. Навіть коли голові колгоспу треба
роздобути кілька тонн цементу, він іде не до райвикон-
кому, а до райкому партії.
Таке становище збіднює духовну, політичну сут-
ність нашої партії.
Командувати, адмініструвати завжди набагато
легше, ніж переконувати? А коли в твоїх руках влада,
дуже важко втриматися від спокуси повелівати. Пере-
конувати людей дуже клопітно. Для цього потрібен
особливий талант - сила логіки, велика проникливість
і вміння заглянути в глибин людської душі.
Сучасному секретареві райкому ніколи перейма-
тися подібною «мере-хлюндією». На його шиї висить
усе - кожний пуд зерна і кожна корова. Невмолима
течія підхопила його й понесла, не даючи змоги ні на
чому зосередитись. Йому навіть ніколи подивитися на
зірки, що в наш час особливо рекомендується. І вже по-
готів він не може, як колись робив безпартійний Ско-
ворода, піти пішки від села до села, від хати до хати, щоб
набратися мудрості в народу. Йому не до високих мате-
рій! Тут хоча б худобу вберегти від падіння...
І секретар райкому більше, ніж будь-хто в районі,
навчився командувати. Сказав - відрізав. Крапка! Не зго-
ден - поклади партквиток!..
Відповідно почали підбирати й кадри партійних
працівників - не за вмінням переконувати-людей, а за
вмінням «витискувати» план. А це, звичайно, зовсім
інше уміння.
Водночас у партійні органи на місцях проникли
формалізм у методах пропаганди, вузьколобий практи-

цизм, шаблонність слова та шаблонність думки. Пар-
тнавчання розуміється як зазубрювання абеткових
істин. Нерідко керують ним другорядні й малограмотні
люди, у яких стільки ж саме у голові, скільки риби в су-
часних ріках. Всю мудрість марксизму подак як єфрей-
тор солдатам - статут караульної служби.
У нас іще не розроблені, як належить, принципи
співробітнш взаємозв’язку між органами партії й орга-
нами Радянської влади секретар райкому, у виборах
якого безпартійна маса не брала ніякої у навіть умов-
ної, як партійці, - вважає свої функції та права абсо нео-
сяжними. На цьому ґрунті й народжується сваволя.
Я про це згадав тільки тому, що ніхто нині так не
ігнорує прі колгоспної демократії, як ті органи, які по-
винні її всіма силами розві захищати від усіляких зазі-
хань - тобто органи партійні, райкоми й наведу ще
один приклад, аби не бути голослівним.
У колгоспі «Україна» Васильківського району на
Київщині працює головою Григорій Іларіонович Мар-
ченко, в минулому інженер-залізник. Він зумів швидко
підняти занепале господарство, й колгоспники його
полюбили. Але він тут дев’ятнадцятий голова колгоспу
після війни! Вісімнадцять попередніх теж привозив сек-
ретар райкому і змушував колгосп- ниників голосувати
за них! Тривало це впродовж десяти років. Я глибоко
певен, що якби колгоспники мали право самі, без тиску
з боку райкому, доброю волею вибирати для себе го-
лову, серед них знайшлася б людина років на десять ра-
ніше. І тоді сотням колгоспних сімей не довелося б
задовольнятися пустопорожніми трудоднями, на які
важко прогодувати навіть курку. Але якщо припустити,
що спочатку вони помилилися б і вибрали для себе по-
ганого голову, то ясно, що швидко самі це усвідомили б
і виправили власну помилку. їм для цього не потрібно
було б дві п’ятерічки, як це потрібно було райкомові.
У нас чомусь уважають, що в райкомах сидять
якісь надлюди, які прозірливіші від самого Бога, і тому їх
варто наділяти над повноваженнями. Оці надповнова-
ження й призвели до того, що сотні дітей не пізнали ра-
дості дитинства, а сотні матерів передчасно постаріли
від тяжкої праці й нужди.
Але хіба це поодинокий випадок? Хіба у Ваших
промовах не знайти таких фактів? Якщо простежити,
коли ще простий трудівн таким залежним од державної
машини, як протягом останніх тридцяти то думка при-
веде нас у дуже віддалені й похмурі часи.
Я не хочу захаращувати цей лист прикладами. У
мене їх десятки, у Вас- тисячі. І потрібно, щоб кількість,
нарешті, перейшла в якість, бо приклади ведуть до не-
вблаганного висновку: доки влада перебуватиме в бю-
рократичної машини сталінського зразка, а не в народ-
ного самоуправління, як про це мріяв Ілліч, - в країні
нічого не зміниться. Звичайно, у нас буде більше сталі
й, можливо, більше корів. Але людина, як і раніше, за-
ліпиться беззахисною перед сваволею бездушних і всю-
дисущих бюрократів, - нашого ворога номер один.
Знімете одних - підростуть інші.
Було би брехнею стверджувати, що всі партійні
працівники - запеклі бюрократи. Більшість із них - це
чесні й порядні люди, які бажають добра й процвітання
нашому народові. Але що робити цьому порядному сек-
ретареві райкому, якщо його сусід закуповує у його ж
таки колгоспників дійних корів і посилає на забій, щоб
якось заповнити пустоту роздутих цифр? А тут що-
денно вимагають з обкому: чому в тебе такі низькі по-
казники? Он твій сусід уже дав три річних норми.
Підтягнись! Інакше покладеш партквиток... І незабаром
він починає робити те ж саме, хоча й усвідомлює, що це
піде на шкоду державі та народові.
Система розрахована на добрі риси керівників, а
не на їхню підлеглість народові - це щось прямо про-
тилежне тому, що бажав Ленін і сотні революціонерів,
які присвятили своє життя встановленню Радянської
влади. Чому тисячі, й мільйони людей мусять бути за-
лежними від характеру того чи іншого керівника? Чи не
краще залишити цю турботу його власній дружині?
Адже він не цар-батечко, на доброту якого ми і повинні
покладати надію. Він усього лиш управитель у великому
маєтку, господарем якого є народ.
Коли б у системі виборів радянських і партійних
органів були зліквідовані наслідки культу особи й наве-
дений ленінський порядок, тоді керівники всіх видів і
ранґів справді мусили б служити народові й до цього
пристосовувати свої різноманітні характери. Тоді їх
куди більше цікавило б, що думає про них народ, а не
високий ім’ярек, від якого нині цілковито залежить їхня
кар’єра. Тоді б деякі окозамилювачі не наважились би
примушувати робітників купувати в магазинах масло,
щоб потім відібрати його і здати на маслозавод - в ра-
хунок виконання плану на молоко; тоді б рядові кому-
ністи, звертаючись до свого Центрального Комітету, не
боялися б ставити під листами підписи й указувати но-
мери партквитків.
Хіба величезна кількість анонімних листів, які
зовсім не є наклепницькими, а правдивішими, ніж деякі
доповідні записки керівних діячів, сама по собі не свід-
чить про недобре становище в партії? Хіба Ленін прой-
шов би повз цей факт і незробив із нього глибоких,
далекосяжних висновків?
Так, Микито Сергійовичу, питання безкомпроміс-
ної демократизації всього нашого життя вже назріло і
зволікати, відтягувати його вирішення - смерті подібно.
Ви самі підготували його й допомогли йому визріти -
завдяки своєму демократичному, глибоко народному та
безкомпромісному характерові. Це найбільше, що Ви
встигли зробити для партії та народу. Так, найбільше!..
У часи Сталіна в психології наших громадян було
немало сліпої віри, я сказав би - навіть фанатизму. Іс-
нувала якась непояснювана плівка на мозкові, яку лю-
дині було важко пробити зсередини. Ви сміливо й
рішуче зірвали цю плівку - і раптом люди відчули, що
вони в змозі мислити й кожному явищу давати власну
оцінку. Оку почало відкриватися те, що раніше здава-
лося за сімома замками. Кожна, - навіть найменша, -
брехня в суспільному житті країни стала тепер нестер-
пною й особливо образливою. Немає нині жодної полі-
тично розвинутої людини, якої в душі не ображали б
	наші «вибори».
Від нашого фанатизму не залишилося й сліду.
Страх поки що живе в заляканих Сталіним старих
людях, але на зміну їм підростає молодь, якій страх не-
відомий. А вже кого-кого, а молодь не можна приму-
сити змиритися з брехнею! І якщо населення Києва
впродовж п’ятнадцяти післявоєнних років не може по-
збутися похмурого вельможі Давидова, то молодь чу-
дово розуміє, що відбувається це всупереч ленінським
накресленням. Але ж відомо, - жодна думка, яка прони-
кає в глибини суспільства, не може бути знищена ні
хитрістю, ні силою. І чим більший спротив вона зустрі-
чатиме у верхах, тим швидше дозріє внизу й почне об-
ростати новими й новими прибічниками.
Мені часто доводиться їздити автобусом, який
курсує між Обуховом і Києвом. І я чую: про вади сис-
теми управління вже заговорила не тільки інтелігенція
-	цілком відкрито і з великим обуренням говорять про
це робітники й колгоспники. Більшість із них вислов-
лює Вам співчуття, розуміючи, які труднощі доводиться
Вам переборювати, бо кожна Ваша думка наштовху-
  ється на глуху стіну бюрократизму. Дехто з них звину-
вачує Вас у нерішучості, в небажанні розібратися в ко-
рінних причинах, які породили бюрократизм і окоза-
милювання, які стали нині майже суспільною нормою.
На мій погляд, більшості громадських діячів властиві
два спсоби мислення: соціально-абстрактний і соці-
ально-конкретний. Сталінові притаманний перший
спосіб. У межі якоїсь абстрагованої формули, яка здава-
лася йому бездоганно точною, він готовий був запресу-
вати долі мільйонів людей, як мільйони стеблинок
пресують у тюк сіна. При цьому його не турбували
страждання окремо взятої людини - вона була для
нього нікчемною краплиною в неосяжному морі істо-
рії. Помилкова формула призводила до народних тра-
гедій, як це було 1937 року, але йому формула була
дорожча, ніж люди. Тільки формула була для нього дже-
релом натхнення й тільки вона, на його думку, рухала
вперед історію. Крик і стогін людський він не сприймав
-	це для нього було надто конкретно...
Другий спосіб мислення незмірно людяніший
бодай тому, що допомагає велику справу розчленувати
на сотні й тисячі малих справ, із я складаються долі ок-
ремих людей і суспільства в цілому. Однак за такого
способу мислення не завжди вчасно приходять необ-
хідні висновки узагальнення.
І тільки виняткові особистості уміють поєднувати
в собі обидві ці риси. Доля окремо взятої людини, її по-
треби та страждання не дають ані хвилини спокою, під-
штовхують їхній розум до великих історичних узагаль-
нень. Історія потім називає їх геніями.
Нам дуже хочеться, щоб державу нашу очолювала
людина, яку історія мала б право поставити поряд із Ле-
ніним. Велика країна наша й великий наш радянський
народ цілком цього заслужили.
Мені особисто здається: Ваша діяльність у міжна-
родній політиці дає право вважати, що Вам також влас-
тиве рідкісне вміння поєднувати в собі обидві ці риси.
Але даруйте за синівське нарікання: у питаннях внут-
рішнього життя країни це вміння ще не виявило себе
яскраво. Тисячі й тисячі відомих Вам фактів чомусь не
приводять Вас до єдино можливих і цілком закономір-
них узагальнень і висновків. Можливо, це відбувається з
тієї ж чини, на яку я звертав увагу на початку: люди од-
ного покоління надто звикають до форм, які склалися,
їм здається: якщо їх відкинути - все розвалиться.
А можливо, я помиляюсь у своєму доріканні. Мож-
ливо, Ви повільно готуєте суспільство до цього рішу-
чого повороту. Спершу, крок за кроком привчаєте його
до правдивого думання, що також є справою нелегкою
після багатолітнього існування фанатичної плівки на
наших мізках. Як коня, що застоявся, не можна відразу
піднімати в галоп, а потрібно дати йому змогу розім’-
ятися, так і суспільство, обтяжене порочним спадком,
не можна одним ривком підняти до нового, незвичного
для нього життя.
Мені чомусь віриться, що саме це втримувало Вас
од рішучих кроків. Надто багато любові до людей но-
сите Ви в своєму серці, щоб це велике серце дозволило
Вам зупинитися на півдорозі і не закінчити розпочатих
Вами перетворень. Якщо ж вони насправді відбудуться,
вдячні нащадки з великою повагою вимовлятимуть Ва-
ше ім’я, а історія цілком заслужено поставить Вас поряд
з Іллічем.
Заслужено тому, що після тридцяти років розгулу
бюрократизму й свавілля повернути суспільство до де-
мократичних, ленінських норм життя - це не менш,
ніж здійснити революцію!..
Та коли Ви не зважитеся чи не встигнете закін-
чити розпочату Вами велику справу, - тоді й те, що Ви
вже зробили, піде на шкоду нашій державі. Тим більше,
якщо при владі знову опиниться людина, позбавлена
Ваших демократичних рис. Народ, який прозрів і все
зрозумів, не підкориться йому. І важко навіть уявити, що
може статися з цього. Себе нам не шкода, але в нас є
діти, Микито Сергійовичу...
Бажаю Вам здоров’я й успіхів.
Руденко Микола Данилович,
член КПРС від березня 1941 року,
партквиток № 0517267.
ОСТАННЄ СЛОВО
Миколи Руденка на суді
1	 липня 1977 року
у м. Дружківка Донецької області
Сьогодні перед судом стоїть Слово. Пригадуєте?
«Споконвіку було Слово, і Слово було у Бога, і Слово
було Бог. Усе через Нього сталося, і без Нього нічого не
сталося, що сталося».
Так починається Євангелія від Йоанна.
Хоч би як ми заперечували ідеалізм, а все ж істина
лишилася: людина з’явилася на землі тоді, коли на зем-
ній кулі з’явилося слово. Немає слова - немає людини.
Кажуть, людину створила праця. Але працюють і бобри
-	звалюють дерева, будують греблі. Позбавити людину
праці - рівнозначне з позбавленням її Природи. По-
милки тут немає, але немає і цілковитої правди.
Можна заперечити: в роботі бобрів відсутня сві-
домість, а в основі людської праці стоїть Думка. Так, це
вірно. Але Думка і Слово - це, власне, одне й те саме, бо
ж ми, як відомо, думаємо за допомогою слів. Отже, хо-
чемо ми чи ні, а мусимо визнати: людина бере початок
від Слова. Можна ще сказати й таке: Слово знайшло себе
в Людині. Воно, Слово, знаряддя самого Всесвіту. Це -
Логос, себто знання Всесвіту про самого себе. Всесвіт
не просто існує, він повинен знати, як і для чого він
живе. Живе він задля того, щоб думати. Осмислює себе
за допомогою Слова. Осмислює себе в Людині...
Звідси виходить, що вам, громадяни судді, дово-
диться судити Всесвіт. Ні більше, ні менше! Вам Його до-
водиться судити за те, що Він Словом своїм оселився в
Людині.
Якраз це малося на увазі, коли філософи і юристи
працювали над текстом Загальної декларації прав лю-
дини. Всесвіт не має меж. Отже слово людини також не
повинно бути обмежене. Воно має вільно йти через
кордони сердець, душ, держав - інакше воно перестане
бути Словом. Сьогодні, щоб якось відчути перевагу над
біблійними часами, люди винайшли термін «інформа-
ція» - матерія чи не матерія? Але ж та інформація, яка
не вийшла назовні з людської голови, не є інформацією.
Вона вмре разом із людиною. Слово піддається само-
знищенню - воно не здатне пробити фізичну оболонку
людини, щоб виконати своє призначення. Отже лю-
дина, яка зі страху чи з іншої причини заморожує Слово
в собі, властиво не живе.
Земну кулю можна порівняти з космічним моз-
ком, люди в ній - нейрони. Активність життя цього моз-
ку залежить від того, наскільки вільно люди спілкуються
між собою, себто обмінюються Словом - інформацією.
Для оцінки суспільства - прогресивне воно чи регре-
сивне - існує тільки одне мірило: свобода слова, сво-
бода інформації. Інших критеріїв немає, бо ж не про
мурашник мова, працю якого також високо шануємо, -
мова про людське суспільство. А людське суспільство -
це Слово. Або, як сказав Олекса Тихий, який сидить
поруч мене: «Мова народу - народ!» Це знаменні слова,
святі слова.
Понад три місяці мене допитували - і щоденно
підполковники КДБ втовкмачували мені в голову ось
таку Істину: у нас за переконання не судять - у нас су-
дять за діяльність. Але що таке діяльність письменника,
діяльність філософа? Я говорю про себе і про Тихого.
Олекса Тихий - філософ не тільки згідно з дипломом
Московського університету. Тихий - філософ усім сво-
їм єством. А це значно важче, ніж бути філософом за
дипломом. Отже, я запитую: що таке наша діяльність?..
Наша діяльність - це висловлювання наших пе-
реконань. Наша діяльність - це Слово. І ніщо інше! Така
діяльність має дуже нескладну назву - бути Людиною.
Не комахою, не безмовною черепахою, а Людиною.
Щоб бути Людиною, треба не тільки думати, але й ви-
словлювати свої думки, інакше людина не відрізняти-
меться від черепахи.
Тому, власне, ст. 19 Загальної декларації прав лю-
дини, яку я зацитую з пам’яті, сформульована так:
«Кожна людина має право на свободу переконань
і на вільне висловлювання їх. Воно передбачає право
шукати, отримувати і розповсюджувати інформацію
будь-якими засобами та незалежно від державних кор-
донів».
Декларацію узаконено підписом нашого уряду.
Отже, вона повинна бути законом і для нашого суспіль-
ства.
Зараз, громадяни судді, прошу звернути увагу ось
на що: з декількох тисяч сторінок моєї творчості, які
слідчі оцінили як особливо небезпечний державний
злочин, тільки 200 - 300 сторінок я показував друзям.
Усе інше - поезія, проза, філософія - це мій письмен-
ницький архів. Працівники КДБ вдерлися до мого по-
мешкання, сконфіскували архів і проголосили його
державним злочином. У чому ж полягає цей злочин? А в
тому, що я не здатний думати інакше, як за допомогою
пера. У цьому випадку Слово навіть не було висловлене
-	ніхто цих творів не бачив, ніхто не читав, ніхто не
знає. Архів є архівом. Тоді де ж тут злочинна діяльність?
На якій підставі ці твори потрапили до обвинувачення?
Виходить, ви, громадяни судді, судите не мене - ви су-
.дите Всесвіт. Наскільки це доцільно, не знаю. Але знаю,
що це саме так. Ви судите Всесвіт за те, що він такий, як
він є, а не такий, яким хотів би його бачити КДБ.
Так, у КДБ можна почути й таке: ваша діяльність
полягає в наклепі на радянський суспільний лад. Але по-
дивіться: в документах, які я виготовив, згадано близько
100 політв’язнів. Якщо йдеться про конкретні факти, то
тут слідчі органи не висунули мені ніяких претензій.
Тоді де ж є наклепи, коли факти правдиві?
Я вважав і вважаю, що цих людей засуджено неза-
конно, їх засудили за те, що вони твердили: в нашій
країні відсутня демократія. Ці їхні твердження кваліфі-
ковано не як переконання, а як діяльність. Озброєні бю-
рократи, намагаючись довести наявність демократії,
запроторили 'їх за колючі дроти.
Хто ж тут справжній злочинець? Злочинець той,
хто намагається відібрати природне право людини:
вільно, необмежено думати, вільно й необмежено ви-
словлювати свої думки. Це якраз і є святе право бути
Людиною. І без цього права бути людиною взагалі не-
можливо.
Найбільшою нетолерантністю щодо слова від-
значився російський цар Микола І, якого прозвали Па-
лкіним. Але навіть Микола Палкін покарав тоді ще неві-
домого поета Лєрмонтова тільки висланням з Петер-
бургу в дієву армію на Кавказ. При цьому Лєрмонтов був
царським офіцером - яка ж це для нього кара? Власне,
її не було. А згадайте, як Лєрмонтов таврує «катів нена-
жерну юрбу, що стоїть коло трону». Він застрашує її
майбутнім судом Божим - нещадним, від якого ніхто її
не врятує. Його пророцтво здійснилося на Миколі II.
В Росії поет завжди був пророком. Пророком ро-
били його самі короновані деспоти. Вони творили про-
років за допомогою тюрем і заслань. Своїм обмеженим
розумом вони не могли збагнути: ніщо так не розхитує
деспотизм, як тюрма. Це можна вважати законом істо-
рії.
ТВОРИ МИКОЛИ РУДЕНКА,
що вийшли окремими книжками
I.	3	походу: Поезії // К: Рад. письменник, 1947. -
75 с.
2.	Ленінградці: Лірична хроніка // К.: Молодь,
1948.-64 с.
3.	Незбориме плем’я: Поезії//Ужгород, Кн.-газ.
вид-во, 1948. - 135 с.
4.	Поезії. // К: Рад. письменник, 1949- -215с.
5.	Мужність // К: Худож. літ., 1952. — 168 с.
6.	Мужність // К: Держлітвидав, 1952. - 168 с.
7.	Поколения идут: Стихи: Авториз. перев. сукр.
//	М.: Сов. писатель, 1952. - 140 с.
8.	Світлі глибини: Поезії // К: Молодь, 1952. -
156 с.
9.	Переклик друзів: Поезії )) К: Рад. письменник,
1954.-244 с.
10.	Вітер в обличчя: Роман // К.: Рад. письмен-
ник, 1955.-440 с.
II.	Поезії 1//К.: Держ. видав, худож. літ., 1956. -
251с.
12.	Вітер в обличчя: Роман // К.: Держ. вид-во
худ. літ., 1958. -450 с.
13.	Ветер в лицо: Роман /Авторш, перев. сукрА.
Островского и 3, Островской // М.: Сов. писатель, 1959-
-494 с.
14.	Последняя сабля: Роман/Авториз. пер. сукр.
Ю.Ко- пыт // М.: Мол. гвардия, 1960. - 296 с.
15.	Вітер в обличчя: Роман // К: Худож. літ., 1961.
-385 с.
17.	Ветер в лицо: Роман /Авторш, перев. сукр.
А.	Островского и 3. Островской // М.: Сов. писатель,
1961.-494 с.
18.	Остання шабля -.Роман //К: Худож літ., 1963. -
584 с.
19- Вітер в обличчя; Раш// //К: Дніпро, 1964.-43ІС
20.	Остання шабля: Роман // К.: Рад. письмен-
ник, 1965, - 533 с.
21.	Чарівний бумеранг: Космологічна феєрія //
К: Молодь, 1966. - 273 с.
22.	Остання шабпжРош»//К: Дніпро, 1967.-243 с.
23.	Всесвіт у тобі: Поезії // К.: Рад. письменник,
1968.-233 с.
24.	Волшебный бумеранг: /Косомологическая
феерия/Авторш пер. сукр. 3. Крахмальниковой // М.:
Мол. гвардия, 1968. - 381 с.
25.	Сто світил: Вірші та поеми // К: Дніпро, 1970.
-479 с.
26.	Оновлення: Лірика // К: Рад. письменник,
1971.- 127 с.
27.	Народжений блискав кою,- Повість - феєрія
//К: Веселка, 1971.-215 с.
28.	Я вільний: Поема. Історія хвороби: щоденник
кандидата в шизофреніки // Балтимор-Торонто: Смо-
лоскип, 1977. - 22 с.
29.	Прозріння: Поезії, поеми / передм. П. Григо-
ренко, І. Качуровський/Передрук самвидавноїзбірки з
України // Балтимор-Торонто, 1978. - 366 с.
30.	Економічні монологи: Нариси катастро-
фічної помилки / передм. Петра Григоренка // Балти-
мор. - Сучасність, 1978. - 200 с.
31.	На дні морському: Трагедія // Торонто-Бал-
тимор: Українське видавництво «Смолоскип» ім. Василя
Симоненка, 1981. - 74 с.
32.	Орлова балка -.Роман /Качуровський (перед-
мова) // Балтимор-Торонто: Смолоскип, 1982. - 454 с.
33.	Шлях до хаосу: 3 приводу економічної ре-
форми М. Горбачова. //Детройт. - Українські вісті, 1988.
-77 с.
34.	Поезії //К: Дніпро, 1991. - 413 с.
35.	Ковчег Всесвіту: Футурологічний роман //
К: Веселка, 1995.
36.	Лірика /Л. Талалай (передм) // К: Видавниц-
тво імені Олени Теліги, 1997. - 142 с.
37.	Хрест: Поема // Балтимор-Торонто,- Смолос-
кип, 1997. - 24 с.
38.	Найбільше диво - життя: Спогади // Київ-
Едмонтон-Торонто: Канадський Інститут Українських
Студій: ТАКСОН, 1998. - 560 с.
39.	Енергія прогресу: нариси з фізичної еконо-
мії// К: Молодь, 1998. - 527 с.
40.	Заграва над серцем: Із ненадрукованих по-
езій //К: Український письменник, 1999. - 155 с.
41.	Гносис і сучасність (Архітектура Всесвіту)
//Т.: Джура, 2001. - 247 с.
42.	Хліборобська пісня: Збірник /М. Руденко
(упоряд., текст, фото), Сумська районна держадмініс-
трація. Відділ культури // Суми: Козацький вал, 2001. -
55 с.
43.Орлова балка: Роман // К: Молодь, 2002. -
44.	Син Сонця - Фаетон: Наук-фант.роман,
Слідами космічної катастрофи: 3 блокнота письмен-
ника //Т.: Джура, 2002. - 340 с.
45.	Вибране:та поеми (1936 - 2002)/Л.Та-
лалай (упоряд., передм та післям) // К: Дніпро, 2004. -
800 с. - (Бібліотека Шевченкового комітету).
46.	У череві дракона: Роман // К: Редакція жур-
налу «Дніпро», 2007. - 582 с.
47.	Енергія прогресу. Гносис і сучасність // К:
Журналіст України, 2008. - 716 с.
ЖИТТЯ І ТВОРЧІСТЬ.
ОСНОВНІ ПОДІЇ І ДАТИ
-	19 грудня 1920 р. - Народився М. Руденко у с, Юріївка
Лутугинського району Луганської обл. у родині
шахтаря.
-1927 р. - Загинув батько під час аварії на шахті «Суто-
ган».
-	1937 р. - Перша премія в республіканському літера-
турному конкурсі для учнів середніх шкіл і техні-
кумів, особистий прийом міністром освіти УРСР
В.	П. Затонським. Знайомство з Л. Первомай-
ським.
-	1939 р. - Студент філологічного факультету Київ-
ського державного університету ім. Тараса Шев-
ченка. Призов у Робітничо-Селянську Червону
Армію (дивізія особливого призначення імені
Ф.Дзержинського, Москва).
-	1941 р. - Тяжке поранення в боях під Ленінградом,
госпіталь у блокадному місті, госпіталь у при-
волзькому місті Кінешма.
-	1942 р. - Повернення на фронт (інструктор пропа-
ганди госпіталю СЕГ-290). Перший шлюб з мед-
сестрою Іриною.
-	1943 р. - Участь у кровопролитних боях під Вязьмою.
Зустріч з автором поеми «Василий Теркин»
О.Твардовським. Смерть сина-немовляти.
-	1945 р. - День Перемоги, Прибалтика.
Народження сина Юрія.
-	1947 р. - Повернення до Києва (сім’я мешкала в Ір-
пені). Редактор видавництва «Радянський пись-
менник», головний редактор журналу «Дніпро».
П’єса «Зорі в тумані» на сцені Київського театру
юного глядача.
-1948 р. - Секретар парткому Спілки письменників Ук-
раїни (СПУ), член Київського міськкому КПУ,
член ЦКЛКСМУ.
-	1950 р. - Шлюб із Євгенією Шаповаловою.
Народження сина Олега.
-	1956 р. - Сімейна подорож теплоходом довкола Єв-
ропи.
-	1957 р. - Резонансна промова на пленумі СПУ - про
розвінчання культу особи Сталіна.
-	1958 р. - Народження сина Валерія.
-	1962 р. - П’єса «На дні морському» (на вимогу КДБ
знята зі сцени в Українському академічному те-
атрі імені Івана Франка).
-	1963 р. - Політ до Казахстану з мистецькою делега-
цією разом із головним редактором журналу «Пе-
рець» Ф. Маківчуком. Над Південним Уралом
літак зазнав катастрофи (провал у повітряну
«яму»), і пілотам дивом вдалося вирівняти його
біля самісінької землі.
-12 серпня 1968 р. - Відкриття Формули енергії про-
гресу. Цивільний шлюб із Асею Зельдич. Народ-
ження доньки Олени. Перше вторгнення у квар-
тиру працівників КДБ. Спеціальна ідеологічна на-
рада в ЦК КПУ задля осудження «помилок» у
збірці поезій «Всесвіт у тобі».
-	1971 р. - Шлюб із Раїсою Каплун.
-	1972 р. - Відхилено рукопис роману «Формула Сон-
ця» у видавництві «Радянський письменник».
-	1973 р. - Демонстративне стеження працівників КДБ
за родиною.
-	1974 р. - Виключення з лав КПРС (на парткомі СПУ
«проти» виступив лише Герой Радянського Союзу
Ю. Збанацький). Робота сторожем на атомному
могильнику в с. Пирогове Києво-Святошинського
району. Знайомство з А. Сахаровим, В. Турчиним,
П. Григоренком, приєднання до правозахисної
групи «Міжнародна Амністія».
-	1975 р. - Виключення зі Спілки письменників Ук-
раїни. Перший арешт КДБ.
-	1976 р. - Створення Української Ґельсінської Групи.
-	1977 р. - Арешт офіцерами КДБ на Софіївському май-
дані у Києві, запроторення в Донецький СІЗО
(слідчі - підполковники Нечипоренко і Чорний).
-	червень - липень - Суд у м. Дружківка Донецької об-
ласті (справа об’єднана зі справою Олекси Ти-
хого).
-	1982 р. - Арешт і судилище над дружиною Раїсою Па-
насівною (п’ять років таборів).
-	1977 - 1984 рр. - Перебування в концтаборах Бара-
шево, Кучино (Росія).
-	1984 - 1987 рр, - Заслання до Алтайського краю.
-	1988 р. - Позбавлення громадянства СРСР, виїзд з дру-
жиною до США, робота на радіостанціях «Голос
Америки», «Свобода». Особистий прийом прези-
дентом США Рональдом Рейганом. Обрання дійс-
ним членом Української Вільної Академії Наук. >.
-	1990 р. - Повернення до України. Робота над книгою
мемуарів «Найбільше диво - життя».
-	1993 р. - Лауреат Національної премії України імені
Тараса Шевченка.
-	1999 р. - Створення Наукового товариства імені Сер-
гія Подолинського.
-	2000 р. - Присвоєно першому серед українських
письменників Почесне звання «Герой України».
-	1 квітня 2004 р. - М. Д. Руденко помер. Похований на
Байковому кладовищі у Києві.